266 



gynder. Over et omraade paa mangfoldige kvadratkilometer opstilles 

 der fælder, sakse, snarer og andre fangstredskaber, hvor dyrene har 

 sin daglige gang, og hver dag maa disse redskaber eftersees og holdes 

 i orden. Blir et fanget dyr liggende for længe, vil det snart være 

 fortæret eller ddelagt af skogens talrige kjødædende beboere. De smaa 

 pelsdyr fanges næsten udelukkende paa denne maade. Brugen af ild- 

 vaaben vilde nemlig i altfor høi grad gjennemhulle og skade skindet 

 og dermed forringe dets værdi. Bjørne, ulve, ræve og andre større 

 dyr blir derimod leilighedsvis skudt. Jægernes fritid medgaar til fore- 

 løbig beredning af skindene, istandsættelse af redskaber og andre nød- 

 vendige „indendørs" arbeider. Det er et anstrengende og ensformigt 

 liv, men de russiske og tartariske landsfolk i disse egne er vant til 

 baade anstrengelser og ensomhed. 



Noget anderledes foregaar pelsjagten hos de omstreifende ostjaker 

 og andre indfødte sibiriske stammer. De driver jagten mere uafhæn- 

 gig og tilfældig, skjønt den ogsaa for deres vedkommende er et meget 

 vigtigt bidrag til deres underhold. Dyreskiud er jo disse egnes mest 

 kurante vare — den myntfod saa at sige, hvorefter prisen paa de for- 

 skjellige livsfornødenheder reguleres. Almindelige penge kjender disse 

 na,turfolk saagodtsom ikke til. . 



Ogsaa hos disse omstreifende Jægere spiller snarer, fælder og 

 andre fangstredskaber en betydehg rolle. Men mangt et vakkert stykke 

 vildt falder ogsaa i jægerens hænder ved hans egen dygtighed i at 

 haandtere de ældgamle vaaben: buen og pilen. I sine „Reiseerindrin- 

 ger" (Reise i Sibirien) fortæller professor Hansteen om ostjakernes 

 forbausende færdighed i bueskydning. Paa en sandbanke ved elven 

 stillede de op et 20 cm. bredt bord, og paa 2 — 300 skridts afstand 

 satte de med den største lethed pil efter pil i dette. Selv gutter i 

 8 — 9 aars alderen skjød næsten aldrig feil af brettet, dog paa noget 

 mindre afstand. De buer, som brugtes, var af ener og havde form 

 som en ganske svagt bøiet stav, der under gangen ogsaa anvendtes 

 som støttestav. Paa midten var de dobbelte, og de to stykker, hvoraf 

 de bestod, var surret sammen med seilgarn eller tarmsnore. Buesno- 

 ren var en tarmstreug, og for at denne ikke skulde saare haanden, 

 naar skuddet faldt, havde jægeren om venstre haandled en rem, hvortil 

 der var fæstet et stykke messingblik eller en tynd hornplade til at mod- 

 tage slaget af buesnoren. Pilene havde alle i den bagre ende to paa 

 hinanden lodrette spalter, hvori der var indsat fjære for styringens 



