268 



i tilbagegang, idet vildmanden mere og mere underlægges civilisationen, 

 men det driver dog endnii ganske betydelige forretninger. I 1892 blev 

 der saaledes til et af de fire liovedlagre, det i Montreal, indleveret 

 134 814 skind, og der udførtes samme aar pelsverk til en samlet 

 værdi af næsten 6 millioner kroner. 



Rundt om i det nordligste Amerikas øde egne har kompaniet om- 

 trent 150 stationer, liver med sin overbestyrer (chief faotor), sin 

 handelsbestyrer (chief trader), sine kontorister og sin stab af reisende 

 og jægere. Kompaniet har ogsaa sine egne dampskibe, der bringer 

 de varer, som trænges til tuskhandelen med de selvstændige trappere 

 (vildtfangere) og indianerne. Ved denne handel er bæverskindet den 

 myntfod, hvorefter alle priser reguleres. Ved kompaniets egne folk 

 sker jagten næsten under militær disciplin, og de linjer, langs hvilke 

 fangstredskaberne fra en station opstilles, kan have en længde af 80 — 

 100 km. De enkelte trappere, som ikke staar i kompaniets tjeneste, 

 har sine hytter og blokhuse ]'undt om i skogene, og naar de trænger 

 varer af en eller anden art, tilbytter de sig saadanne for djTCskind 

 ved en af komj^aniets stationer. Naar jagttiden er forbi, bringes pels- 

 verket fra alle stationer til de fire hoveddepoter. 



En særlig omtale fortjener tilslut havotterjagten, dels fordi den 

 foregaar i sine egne eiendommelige former, og dels fordi der til men- 

 neskets bekjendtskab med dette dyr knytter sig ting, man ikke kan 

 gjøre sig fortrolig med uden en følelse af vemod og uden at skamme 

 sig over den maade, hvorpaa mennesket undertiden spiller sin rolle 

 som „naturens herre". 



Da Bering og hans reisefælle Steller (Ausfiihrliche Beschrei- 

 bung von sonderbaren Meertieren) i midten af det 18de aar- 

 liundrede led skibbrud paa Beringsøen, var havotteren der overordent- 

 lig almindehg og saa tam, at den ikke viste spor af frygt for mennesket. 

 Den havde endnu ikke lært, hvad det førte i sit skjold, lod sig kjær- 

 tegne som en kjælen kat og lagde sig til at sove i menneskets umid- 

 delbare nærhed. Nu forekommer den temmehg sparsomt og hører til 

 de skyeste dyr, som overliovedet findes. Efter at have lært mennesket 

 at kjende, har den trukket sig tilbage til de ødeste og mest utilgjænge- 

 Hge trakter, hvor den med havet lige i nærheden straks kan søge sin 

 redning i våndet. 



Den følgende sammentrængte skildring af havotterjagten er tåget 

 af Elliots interessante verk: „ Alaska og Sæløerne" (norsk oversæt- 

 telse ved 0. Storm, Alb. Cammermeyers foi-lag). 



