269 



Den maade, hvorpaa havottei'eu fanges, er ganske afhængig af 

 veiret. Dersom sjøen er rolig og vinden laber eller stille, omringes 

 den og spiddes. I uveir og storm skydes den fra stranden, og der- 

 som der flere dage itræk har blæst en rasende storm, slaar de dristigste 

 jægere havotteren ihjel med klubber. 



Jagttiden varer her fra begyndelsen af juni til slutningen af au- 

 gust, og i denne tid opholder lag paa 40 — 50 — 60 indfødte aleuter 

 sig for otterens skyld paa en af de øde øer, hvor dyrene har sit 

 tilhold. Spidningen foregaar som sagt i smukt, roligt veir. I sine 

 lette, kauolignende baade, de saakaldte bidarka'er, ror jægerne lyd- 

 løst frem i en lang linje med en af stand af ca. 100 m. meil em hver 

 baad. Der holdes naturligvis den skarpeste udkig. Opdages en otter, 

 styrter den nærmeste jæger i sin bidarka til det sted, hvor den duk- 

 kede under, og holder en arm iveiret. Alle de andre jægere ordner 

 sig hurtigst mulig i en ring om dette sted. Nu gjælder det at passe 

 aarvaagent paa. Saasnart otteren efter en 1 5 — 20 minutters f orløb 

 stikker den yderste spids af munden op af våndet, skal den nemlig 

 ved et skrig skræmmes til at dukke igjen, inden den har faaet pustet 

 ordentlig ud. Er den nær nok, anfaldes den ogsaa med kastespyd. 

 Denne omringning gjentager sig gang paa gang. For hver gang bUr 

 otteren en kortere stund under våndet, og hvis ikke et spydkast tid- 

 ligere har gjort det af med den, blir den efter et par timers forløb 

 saa udaset, at den ikke længer kan dukke. Den blir da et let bytte 

 for den jæger, som i øieblikket er den nærmest. 



Dette er den oprindelige fangstmaade. Men i den sidste menne- 

 skealder er det ogsaa blevet skik i stormfuldt veir at holde vagt paa 

 otteren fra stranden. Gjennem handelsmændene er jægerne blevet for- 

 synet med langtskydende rifler, som de forstaar at haandtere til fuld- 

 kommenhed. Elliot paastaar, at en aleutjæger paa 1000 meters af- 

 stand kan træffe et otterhoved ude i brændingen. Med en lang gaffel 

 ved siden sætter han sig derpaa taalmodig til at vente, til vinden og 

 bølgegangen har ført det dræbte dyrs legeme indenfor hans rækkevidde. 



Den sidste fangstmaade er klubningen. Det er, siger Elliot, den 

 mest ophidsende, uvorne og vovelige af alle maader, hvorpaa mennesker 

 har forsøgt at fange et vildt dyr. Det blæser, saa det er umuligt at 

 holde sig opreist. Stormen skjærer bogstavelig talt toppene af bøl- 

 gerne, mens den uden ophør brøler, bruser og piber i natmørket. 

 Alligevel sætter to dumdristige aleuter afsted i sin skrøbelige bidarka 



