277 



Karlsbader thermalvand, i Gasteiner thermalvand; de saakaldte arsen- 

 holdige vitrioliske mineralvande, hvis hovedbestanddel (efter mængden) 

 er svovelsurt jern, indebolder betragtelige mængder af arsen. I disse 

 vande findes der 6 — 8 mg. arsensesquioxyd paa 1 liter vand; denne 

 arsengehalt forklarer saadanne vandes anvendelse som lægemiddel. Af 

 saadanne arsenholdige vande kan først og fremst nævnes vande fra 

 Levic o-Vetriolo i Sydtyrol og fra Srebrenica i Bosnien (Giiber- 

 kilden). 



I agerjorden bar man paa forskjellige steder fundet ringe spor af 

 arsen; saaledes bar S cblagdenbausen og Garnier paavist, at i 

 Vogeserne er jordbunden i store strækninger arsenboldig. I de sidste 

 aar bar den franske forsker Armand Gau tier ogsaa saavel i menne- 

 skets organisme som i flere dyrs fundet spor af arsen under normale 

 forbolde. Han konstaterede forekomsten af arsen i skjoldkjertelen bos 

 bunden, svinet, faaret og mennesket; ogsaa i hjernen paaviste Gautier 

 spor af arsenik. Ikke alle forskere, som gjentog Gautiers under- 

 søgelser, kunde bekræfte hans paastand, saaat man vistnok bør afvente 

 yderligere efterforskninger, før man betragter det som sikkert, at der 

 under normale forholde findes arsen i den dyriske organisme. 



Kundskaben om arsenforbindelserne er meget gammel. Navnet 

 „ arsenik" stammer maaske fra det arabiske ord dårsini, som be- 

 tyder kanel. Allerede i det 4de aarbundrede f. Chr. finder vi begge 

 arsenets svovelforbindelser hos Aristoteles omtalt som ciavSapayT) 

 (sandaraché) og bos hans elev Tbeophrastos under benævnelsen 

 apavny.o) (arsenikou). Den ene af de to svovelforbindelser, nemlig 

 operment, anvendte brahmanerne som medgift mod slangegift, og indtil 

 det 9de aarbundrede betragter araberne og arabisterne arsenik som 

 et giftigt krydderi, der er brugbart som medgift. Først aar 1000 e. 

 Chr. finder vi hos Avicenna med sikkerhed paavist, at man foruden 

 begge de nævnte svovelforbindelser af arsen ogsaa kj endte den hvide 

 arsenik (arsensesquioxyd). Ge ber havde vel allerede i det 8de aar- 

 bundrede ovei^fladisk omtalt den hvide arsenik. I det 13de aarbund- 

 rede omtaler Albertus Magnus først det metalliske arsen, som 

 Basilius Valentinus (i det Ste aarbundrede) kalder en metalbastard, 

 Paracelsus taler i sine skrifter om det metalliske arsen, specielt om 

 dets fremstilling ; den hvide arsenik anser han med rette for meget 

 giftigere end arsenets svovelforbindelser, og han udtaler sig saaledes 

 herom: „naar saadan en ai'senik indtages, saa er døden der fluks". 



