278 



I almindelighed liavde de omtalte forfattere anseet arsenet for en be- 

 standdel af alle kjendte metaller, først i begyndelsen af det 18de aar- 

 hundrede blev denne falske anskuelse gjendrevet, og det blev for første 

 gang anerkjendt som et eget metal af Browell. 



Foruden arsenforbindelsernes giftighed har vel ogsaa utvilsomt 

 arsenforbindelsernes lægende virkning væsentlig bidraget til at vække 

 folks interesse for dem og at vedligeholde den. Det kan ansees som 

 sikkert, at en stor del af studierne over arsen har sit udspring fra 

 den medicinske anvendelse af dets forbindelser. Oprindelig har man 

 vistnok ikke været forsigtig nok med den indre anvendelse af arsenik- 

 præparater og har derfor gjort slemme erfaringer. „Album arsenicum 

 interficit homines" (den hvide arsenik dræber mennesker), hed det alle- 

 rede aar 1000 f. Chr., og derfor anvendte lægerne i de følgende 5 

 aarhundreder saa godt som slet ikke arsenik; selv Paracelsus, som 

 med forkjærlighed forordnede kviksølv- og antimonmidler, tilraadede 

 kun en ydre brug af arsenik. Først henimod slutningen af det 17de 

 aarhundrede anvendte Johann Lange, Wirth; Wepfer og Jean 

 de Gorr is arsenik systematisk ved feber og astma. Da imidlertid 

 de arsenikfuskere, der drog omkring paa de offentlige markeder, særlig 

 anvendte arsenik til sine undertiden skumle øiemed, hvilket verker af 

 Stahl og Gohl konstaterer, saa kom derved arseniken i miskredit, 

 og Stahl; Helmont, Sp erling. Le me ry og Geoffroy advarede 

 ganske energisk mod brugen af den. 



Hein ri ch Slevogt har fortjenesten af at have stillet denne 

 vaklen fra den ene yderlighed til den anden i det rette lys. Han 

 henviste til Galen og Uhazes som mønster og anbefalede en for- 

 sigtig brug af arsenik (høist 90 mg.) mod vekselfeber (febris inter- 

 mittens). 



Han kunde styrke sin anbefaling med det faktum, at det var 

 lykkedes ham at helbrede 40 personer for feberen ved smaa arsenik- 

 doser, som gaves indvendig med passende mellemrum. 



Hurles og Fowler, der ved den indvortes anvendelse af arsenik 

 opnaaede at kurere 320 feberpatienter, bevirkede arsenikens optagelse 

 i „Series raedicaminum". Heim, Romberg, Vogt, Isnard o. a. 

 har meddelt sine værdifulde erfaringer om arsenikens virkninger ved 

 forskjellige sygdomstilfælde, og saaledes har denne gift, der virker 

 saa sterkt i større mængder, ved rationel anvendelse i smaa doser 



