287 



sede akkommodatioii sker ikke ved en formforandriug, men ved en for- 

 skyvning af linsen, som ved indstillingen af et optisk instrument. Da 

 våndet sjelden er fuldstændig klart og gjennemsigtigt, og da lyset 

 meget hurtigt aftager paa de større dyb, vil forøvrigt hos fiskene et 

 langsynt øie være ganske overflødigt. Fiskeøiets naturlige nærsynthed 

 forklarer, hvorfor fiskene saa let gaar i garnene og hvorfor de saa let 

 lader sig narre af kunstige fluer og andet agn, om det end er en 

 aldrig saa daarlig efterligning. De synes at se alle gjenstande som i 

 en taage. 



Ogsaa slangerne synes kun at kunne glæde sig med en begrænset 

 synsevne. Kjæmpeslangen ser ikke længere end en fjerdedel eller en 

 trediedel af sin kropslængde. Andre arter synes endog kun at kunne 

 se en femtedel eller en ottendel af sin ki-opslængde. 



Froskene synes i saa henseende at være bedre begavede. De kan 

 se femten til tyve gange kropslængden, hvad ogsaa froskfangerne af 

 erfaring kjender. 



Høreevnen, som man ikke har villet tikjende fiskene, synes ogsaa 

 hos reptilerne at være lidet udviklet, muligens dog mindre end syns- 

 evnen. Flertallet af reptilerne, deriblandt ogsaa kjæmpeslangerne, gjør 

 nærmest indtryk af at være døve. Kaimanen og krokodillen, som man 

 ved lyd kan lokke til sig, danner dog en undtagelse. 



Lugtesansen synes derimod hos de fleste lavere hvirveldyr at være 

 vel udviklet. Særlig gjælder dette fiskene, hvis lugtelapper har en 

 størrelse, som overgaar alle andre dele af sanseapparatet i hjernen. 

 Man har ogsaa opfundet bestemte paa lugtesansen virkende agn, der 

 skal tillokke fisken, selv om den er langt borte fra agnet ; saaledes 

 lader skjægkarpen sig lokke af gruyére-ost. Efter hvad Dum é ril 

 fortæller, skal Cloquet have iagttaget, at haierne, naar hvide og sorte 

 bader sammen, altid først angriber de sorte paa grund af deres hud- 

 uddunstninger. (Prometheus). 



Hvalernes dukken og søvn. Hvalfangerne og naturforskerne an- 

 tager, at hvalerne kan dykke ned til enorme dybder. Prof. Kiikenthal 

 i Breslau, en af vor tids mest anseede hvalforskere, antager saaledes, 

 at det dyb, som de større repræsentanter af denne dyregruppe dykker 

 ned til, kan anslaaes til ca. 1000 yards (ca. 900 m.); denne beregning 

 støtter sig dog kun til usikre opgaver. I beretningen om de viden- 

 skabelige resultater fra den belgiske sydpolarekspedition i 1897 — 99 

 diskuterer dr. Racovitza denne paastand. Han kommer til det re- 

 sultat, at hvalerne i det høieste ikke kan dukke dybere end ca. 100 

 yards (90 m.). De fleste arter kan ikke engang komme saa dybt; 

 man maa ogsaa spørge, hvad de skal paa saa store dyb. Alle hvaler 

 dukker for at søge føde, og i det dy be mørke, som hersker paa 90 — 

 1000 meters dyb, vikle de ikke finde passende føde. De arter, som 

 lever af smaadyr, vilde muligens endnu finde nogen næring, men de, 

 som lever af fisk og blæksprut, vilde ikke finde det regningssvarende, 

 selv om man tog hensyn til de lysende fiske og blæksprut, som for- 

 øvrigt først blir mere almindelig paa endnu større dyb. 



