I .Tt ■-' 



Radium og dets straaler. 



Af Ragnar Barman. 



For en tid siden fulgte undertegnede dampskibet nedover til eni 

 af vestlandsbyerne. Vi liavde neppe lagt til kaien, før en mand koiu 

 ombord og spurgte, om ikke nogen af passagererne vilde kjøbe radium- 

 gruber. Han havde lommerne fulde af merkelige stene og i haanden 

 en lang plakat, som han bad os læse. Vi lo ham hjertelig ud, men 

 i sin iver begyndte han at profetere. „Der skal komme en tid, at 

 fyrtaarnenes oljelamper skal erstattes med radiumblokke fra vestlandske 

 gruber, og at telegraftraadene tåges ned, og man sender telegrammer 

 traadløst bare ved at svinge med radiumstene i haanden." Vi lo end- 

 mere, men interessen for radium vakte han, og jeg fik lyst, om ikke 

 til at sælge eller kjøbe, saa dog at skrive lidt populært om dette 

 merkelige stof. 



Det var naturlig, at man efter opdagelsen af Røntgen straalerne 

 begyndte at tænke over, om ikke det lys, som enkelte fosforescerende 

 stoffe udsender, ogsaa er af en lignende natur. Den franske fysiker 

 Becquerel begyndte undersøgelsen og valgte hertil det saakaldte 

 urankalisalt, der ligesom andre stoffe har evne at fosforescere, det vil 

 sige at lyse i mørke efterat være udsat for en sterk belysning. For- 

 søget udførte han paa den maade, at han lagde stoffet paa en foto- 

 grafisk plade, som var indviklet i sort papir. Efter flere ugers forløb 

 fremkaldte han pladeu, og nu fik han se, at straalerne tydelig havde 

 merket, hvor saltet havde ligget. Denne gjennemtrængende kraft fandt 

 han kun hos uranholdige stoife og sterkest hos uranmetallet selv. 

 Andre fosforescerende substanser, som han undersøgte paa lignende 

 maade, havde ingen indvirkning paa den indhyllede plade. 



Becquerel opdagede ogsaa, at om han gjemte uransaltet i flere 

 uger i et mørkt rum, saa virkede det dog gjennem papiret. Stoffets 

 Naturen 1904 19 



