296 



Saadanne linjer ser man, som det maaske vil være „Naturen"s 

 Hæsere bekjendt, flere steder langs kysten, og de merker en lidiere 

 stand af havet før i tiden ; de er isser talrige og vel udviklede i fjord- 

 landskaberne i de nordlige landsdele. I almindelighed har man an- 

 seet dem for at være dannede efter istiden, og ved at grænsen mellem 

 hav og land i længere tid har været uforandret. Efter sin dannelses- 

 ■maade raaa de være horizontale. En nøiere undersøgelse har vistnok 

 godtgjort, at de nu ligger høiere over havet iude ved f jordbunden end 

 ude ved k3^sten, tydende paa, at landet har hævet sig sterkere længere 

 inde end ude ved havet, men paa en kortere strækniug er denne for- 

 skjel umerkeHg. 



At den her omtalte linje er dannet af havet, altsaa er en virkelig 

 strandlinje, synea ogsaa at fremgaa af landskabets karakter. Den ligger 

 nemlig i en brat sydskraaning, der som før nævnt, ligesom de nedenfor 

 liggende utvilsomt er dannet ved haverosionen. Denne bratte skraaning 

 strækker sig langs hele nordsiden af den omtalte myrstrækning, og 

 ■efter rektangelkartet at dømme ogsaa langt videre. Men denne hav- 

 :stand synes ogsaa at have været den aller høieste, thi længere 

 ■oppe (mod nord) er landskabet fuldstændig jevnt stigende, og altsaa 

 uden saadanne haverosionsmerker, som giver sig tilkjende ved de ud- 

 iskydende lags bratte afnytning. 



Jeg har betegnet det omtalte havmerke som prægiacialt, d. v. s. 

 dannet før istiden ; maaske var den rettere betegnelse interglacial, d. e. 

 dannet mellem de to ved et langt tidsrum skilte istider, som sikkert 

 Jij endes for Skandinaviens vedkommende. 



For det første viser den „marine grænse" for den sidste ned- 

 dukning af landet sig, som nævnt, saa særdeles tydeligt i en høide 

 af ca. 80 m. Den betydeligt høiere liggende linje maa derfor tilhøre 

 et ganske andet system, tilhørende en anden (og ældre) tid. For det 

 andet peger elveleiernes form i samme retning. Straks vestenfor 

 Vadsø rinder der en liden elv, som kaldes Tomaselven, ud i Varanger- 

 f jorden; den gaar tæt forbi den høitliggende linje og gjennem myr- 

 strækningen. Nedenfor denne løber den gjennem en lang fjeldkløft 

 m«d fuldstændig lodrette vægge, som den selv har udgravet; idet den 

 ]iommer til den 80 — 90 m. høit liggende „marine grænse", udvider 

 dens leie sig, bliver aabent og begrænses af terasser i flere trin. 

 .Bunden af dens leie ligger dog betydelig dybere end den „marine 

 grænse". Paa samme maade bryder en endnu lidt vestenfor liggende 



