805 



Acetylenet, som læserne vistnok kjender som belysniugsmiddel^ 

 maa ogsaa henregnes til de eksplosive substanser, da man har paavist, 

 at det i sammentrykt eller flydende tilstand let lader sig adskille i 

 sine to komponenter ■ — - vandstofgas og fint fordelt kulstof — ved en 

 elektrisk gnist eller knaldkviksølv, ja selv ved sterke stød og raske 

 temperaturforandringer, noget, der voldte mange ulykker i acetylen- 

 industriens begyndelse. Acetylenets forbindelser med tunge metaller^ 

 acetj-lensølv, acetylenkobber o. s. v., eksploderer ligeledes meget heftig 

 i tør tilstand ved slag eller ophedning til høiere temperatur. 



I denne gruppe af eksplosivstoffe omtaler vi ogsaa knaldkviksølv 

 og knaldsølv, som har teknisk betydning ved sikkert at bringe skyde- 

 bomuld, dynamit og forskjellige ki-udtsorter til at eksplodere. Knald- 

 kviksølvet udvikler i tør tilstand ved slag, stød, elektrisk gnist og 

 ophedning til 132" med stor kraft kvælstof, kuloxyd og kviksølvdamp. 

 Ogsaa i fugtig tilstand, ja selv under vand er der forekommet eksplo- 

 sioner af knaldkviksølv. 



Den tredie klasse af eksplosivstoffe er de, som udvikler de gas- 

 arter, der nødvendiggjøres til eksplosionsvirksomheden, ved forbrænding. 

 Hertil hører støveksplosioner, knald- og lysgaseksplosioner og 

 endelig de vigtigste sprængstoffe til industrielt og militært brug. Alle 

 organiske stoffe gaar tilsidst over i gasformige produkter ved for- 

 brænding; af disse er de vigtigste: kulsyre, vanddamp og kvælstof. 

 Derved optræder der selvfølgelig varme, der forhøier den frembragte 

 gasarts tryk. 



Antænder vi et træstykke eller lysgas, bliver der ingen eksplosion, 

 som vi alle ved. Grunden hertil er, at luftens surstof kun saa at 

 sige portions- eller lagvis kommer til at indvirke paa kulsyren plus 

 vandstoffet eller brændstoffene, saa at disse kun lidt efter lidt og 

 ikke med et slag bringes til antændelse. Ved at sørge for en inder- 

 ligere blanding mellem surstoffet og brændematerialet kan antændelses- 

 processen lettes. Enhver ved jo saaledes, at en svær bjelke er meget 

 vanskelig at antænde, og at den brænder i lang tid, før ilden har faaet 

 bugt med den, mens tynde høvelspaan brænder i en rivende fart. 

 Man kan sige: en bjelke brænder op i løbet af nogle dage; deles den 

 i tynde planker eller bord, brænder disse paa faa timer, høvles den 

 op i tynde spaan, fortærtes disse af ilden paa nogle minuter og pulveri- 

 seres den til ganske fint støv, „træmel", foregaar hele processen i 

 løbet af en biøkdel af et sekund — vel at merke, naar der sørges 

 Natmen 1904. 20 



