318 



liavlampretter, petromyzon marinus. Den ene af disse digeraal var 

 730 mm. lang, den anden 714 mm. Kaptein Waage, som i 12 aar 

 har drevet hvalfangst, meddeler, at han oftere har fundet digeraalen 

 fastsuget til hvalen, men den forsvinder, naar hvalen blir skudt. De 

 store lyse pletter, som man hyppigt kan se paa hvalen, skal være 

 merker efter denne fisk. Efter hvad dr. Hjort under „Michael Sars"s 

 togt til Island ifjor sommer havde anledning til at konstatere, kan dog 

 disse merker ogsaa stamme fra blæksprut. 



Denne digeraalens optræden paa hvalen minder om dens forekomst 

 paa brugden. I sin beskrivelse af denne kjæmpefisk siger biskop 

 Gunnerus: „Som noget merkverdigt med denne fisk maa jeg ogsaa 

 anføre, at den har uleilighed af havlampreten, en slags negenøgen, 

 som af Linné kaldes petromyzon marinus, thi denne bider sig i stor 

 mængde fast i dens krop og forlader den ikke, førend den er død. 

 Hvorfor den og ofte trækkes paa land." Ifølge meddelelse fra stift- 

 amtmand Christie til professor Kr øy er skal brugdens bug „alminde- 

 ligt" være besat med en mængde af disse „orme eller slangelignende 

 dyr". Digeraalen suger sig forøvrigt fast ogsaa til anden fisk, saasom 

 makrel, knur, sei, torsk, hyse o. s. v. Den er oftere bleven fanget 

 høit oppe i de tyske floder fastsuget til laks og stamsild, som saaledes 

 jnaa have slæbt den med sig fra havet. J, (J. 



En plante inde i et haglkorn. Den hollandske botaniker dr. A. 

 Oarjeanne har nylig meddelt følgende interessante iagttagelser over 

 spredningen af en meget liden vandplante, Wolffia arrhiza.^) Under 

 et voldsomt haglveir, som den 18de april 1903 gik over byen Hilver- 

 sum, hvor han bor, tog han vare paa nogle af de største haglkorn og 

 lcd dem smelte paa et papir inde paa sit værelse. I smeltevandet 

 fandt han en liden grøn kugle, som ved nærmere undersøgelse viste 

 sig at være et fuldstændigt eksemplar af den nævnte plante. Der 

 kunde ikke være tvil om, at den havde været indesluttet i et af kornene 

 og sammen med dette faldt ned fra betydelig høide. Efter et regn- 

 veir nogle faa dage senere fandt han ogsaa mængder af den samme 

 lille plante i tagrenden paa sit hus, hvor den ikke tidligere havde været. 



Wolffia arrhiza er bekjendt som den mindste eksisterende 

 blomsterplante; den hører til samme familie som vor velkjendte „ande- 

 mad" (lemna minor) og er bygget omtrent som denne, men er blot 

 langt mindre. Dens legeme har linseform og er knapt større end et 

 knappenaalshoved. Rødder mangler ganske. Den har en enkelt, me- 

 get liden, ufuldstændig blomst, som sidder indsænket i en grop, men 

 formerer sig mest vegetativt ved sideskud. Planten er vidt udbredt i 

 den gamle verdens tempererede strøg og er i Mellemeuropa funden 

 ikke faa steder. Ofte viser den sig pludselig i mængde paa steder, 

 hvor den aldrig tidligere har været seet, og kan saa efter kortere eller 



^) Ueber die Verbreitung von Wolffia arrhiza Wimm. (Deutsch. Botan. 

 Monatschr. 1903). 



