322 



dog der aldrig den frodighed som deres frænder under sine omgivelser. 

 For at træife den rene, ublandede arktiske fauna ved det nordlige 

 Norges kyst maa man derfor undersøge de store floede, som skjærer 

 sig langt ind i landet og undertiden danner dybe bassiner, der kun 

 gjennem smale, strømhaarde sund staar i forbindelse med havvandet. 

 Her i disse fjordes store dyb kan naturforskeren studere polarfaunaen 

 i den frodigste udvikling. 



Bunden i en saadan arktisk fjord bestaar nærmest land af sten 

 og grus, der i tidens løb har løsnet sig fra fjeldsiderne under paavirk- 

 ning af vind og veir; længere ude træffer vi gi-overe sand og i fjor- 

 dens dybere partier ganske iint slam eller mudder, der stadig føres 

 ned af de talrige elve og bække, som rinder ned fra de steile fjeldsider. 



Vi ser altsaa, at afleiringerne i fjordbunden er dannede paa en 

 bestemt, lovmæssig maade, og de forskjellige lag huser ogsaa sin spe- 

 cielle dyreverden. Dette er altsaa bunddyrene, og af dem adskiller 

 man to grupper, de fastsiddende og de, der har evnen til selvstændig 

 bevægelse. Ogsaa de høiere vandlag har imidlertid sine dyreformer, 

 der dels svømmer frit omkring, dels føres rundt af strømningerne uden 

 evne til at bevæge sig selv afsted; disse sidste organismer kaldes 

 plankton, og deres forekomst afhænger af stømmenes fysikalske for- 

 holde. 



Sammenligner vi de arktiske sjødyrformer med de sydlige, vil vi 

 snart opdage, at om de end i artsantal staar tilbage for disse, opveies 

 dette igjen ved det store antal individer, hvori mange af dem optræder. 

 I sund og fjorde, hvor der er gunstige betingelser tilstede for deres 

 trivsel, forekommer de ofte i slige masser, at man maa forbauses. 

 Man kan paa saadanne steder i kort tid faa hele bundskraben fyldt 

 med enkelte arter, og selv det mindste tomme skjæl eller sneglehus 

 danner bopæl for et eller andet sjødyr. I Tromsøsundet fandt forf. 

 saaledes havsvampene saa tæt gjennomborede af ormrør, at de bestod 

 ligesaa meget af disse som af det oprindelige materiale. 



En analogi til denne masseoptræden af evertebraterne finder vi 

 hos de høierestaaende dyr i de uhyre stimer af sild og torsk samt paa 

 land i f uglebj ergenes millioner af vingede beboere. Hvad er nu aar- 

 sagerne til denne individrigdom? Hertil kan man svare, at under de 

 høie breddegrader ligger natiiren længe i dvale under den lange vinter, 

 hvor solen, [hvoraf alt organisk liv afhænger, i flere maaneder ikke 

 viser sig over horizonten. Men naar den saa endelig faar overtaget 



