339 



sig til et temmelig- indskrænket autal forbindelser, saa synes elektrici- 

 tetens, specielt den elektriske strøms virkning at have et næsten ube- 

 grænset omfang. Naar en elektrisk strøm ledes gjennem en sammensat 

 ledende vædske, saa virker den altid spaltende paa vædsken eller de 

 stoffe, som findes opløste i vædsken, og denne spaltning foregaar efter 

 ganske bestemte love. Selve fænomenet kaldes elektrolyse. Elektro- 

 lysen gaar desto lettere for sig, jo varmere vædsken eller elektrolyten 

 er. Heri adskiller de ledende vædsker sig fra faste ledere, idet disse 

 byder den elektriske strøm desto større modstand, jo varmere de er. 



Elektrolj^^sens betydning og anvendelser er jo som bekjendt yderst 

 mangeartede; og i de senere aar har elektriciteten begyndt at spille 

 en overordentlig stor rolle i den kemiske industri. 



De opgaver, som elektrokemien hidtil har løst, er følgende : For 

 det første udvindingen at rene metaller af naturligt forekommende eller 

 knnstigt fremstillede forbindelser. Man har saaledes ad elektrokemisk 

 vei med fuldt udbytte fremstillet kobber, guid, aluminium, magnesium 

 og en mængde andre stoffe. Denne del af elektrokemien kalder man 

 den elektriske metallurgi. 



En anden opgave er fremstillingen af værdifulde kemiske forbin- 

 delser af forskjellige billigere raastoffe. Eksempelvis kan nævnes den 

 elektriske fremstilling af soda, klor og kalciumkarbid. 



Det er først og fremst elektrolysen, som elektrokemien her betje- 

 ner sig af. Ledes den elektriske strøm gjennem en metalopløsning 

 eller gjennem en smeltet metalforbindelse, vil spaltningen altid foregaa 

 paa den maade, at metallet iidskiller sig ved den negative pol, hvor 

 strømmen gaar ud af vædsken, de andre bestanddele ved den positive 

 pol. Fremstillingen af aluminium foregaar eksempelvis paa følgende 

 maade: I en stor digel af kul, der udvendig er jernbeslaaet, bringes 

 aluminiumoxyd eller lerjord. Digelen har nedentil en aabning, der kan 

 lukkes med en kulstav. I digelens laag er der en aabning, hvorigjen- 

 nem en række kulstænger eller kulplader kan stikkes ned. Disse tje- 

 ner som den positive pol eller elektrode, hvorigjennom strømmen føres 

 ind. Naar processen skal gaa for sig, skyves først kulstængerne helt 

 ned, saa at de berører aluminiumoxydet i digelens bund. Herved dan- 

 nes der en kraftig elektrisk lysbue paa lignende maade som mellem 

 kulstængerne i en elektrisk buelampe. Herved smelter aluminiamoxy- 

 det, og nu begynder elektroh^sen. Strømmen ledes ud gjennem selve 



