350 



stedse- voksende høiere temperatur, der jo for et for kulden tillempet 

 væsen maatte være meget skadelig, kan have bevirket dette. Vi kan 

 nu tvertom med bestemthed paastaa, at udryddelsen fortrinsvis skyldes 

 den hensynsløshed, hvormed den første postglaciale tids mennesker 

 jagede mammuten. Først fordrev de den fra Mellemeuropa, dernæst 

 tra Rusland, og tilsidst udryddede de den i dens sidste tilflugtssted: 

 det ■ nordlige Sibirien. Magdalénetidens stedse forsultent omkringvan- 

 drende jægerhorder har efterladt os ikke blot levninger fra deres 

 mammutmaaltider, men ogsaa ofte forbausende naturtro tegninger af 

 dette med forkjærlighed jagede vildt. Disse tegninger, som er udførte 

 paa mammutelfenbenstykker og paa andre benst5^kker, eller ogsaa paa 

 væggene i de af dem fra tid til anden beboede huler, har vi fundet 

 paa forskjellige steder fra Sydfrankrig (Dordogne) indtil Sydrusland 

 (Kiew). Det godmodige dyr, som ikke synes at have været vanskeligt 

 at fange, skaffede hin tids mennesker i dage og uger en stor mængde 

 udmerket kjød. Da mammuten saaledes stadig var udsat for efter- 

 stræbelser, og da den kun formerede sig yderst langsomt, maatte den 

 tilsidst forsvinde fra jorden. Hvad der ogsaa kan have bidraget noget 

 til denne udryddelse, var ulykkestilfælde som det, der rammede eksem- 

 plaret fra Beresowka. 



Mindre meddelelser. 



Natsommerfuglenes lysømfindtlighed. Som enhver sommerfugle- 



samler ved, dver lyset en sterk tiltrækning paa de fleste natsommer- 

 fugle. De mægtige elektriske buelamper er derfor ogsaa en udmerket 

 findeplads for alskens saadanne natsvermere, som man ellers vanskehg 

 kan fange, Leilighedsvis har man af denne grund benyttet saadanne 

 lyskilder til ødelæggelse af skadelige insekter, saaledes ved den sidste 

 nonneplage i Tyskland. Saa velkjendt dette altsaa er, har hidtil ikke 

 nogen anstillet systematiske forsøg over insekternes ømfindtlighed mod 

 lysstraalerne. En saadan undersøgelse er dog ikke overflødig. A priori 

 er det aldeles ikke sikkert, at disse insekter kan se de samme straaler 

 som vi; heller ikke er den mulighed udelukket, at dyrene kan se 

 straaler, som er usynlige for vort øie. Dette hul i den fysiologiske 

 forskning har, ifølge „Comptes rendvis", nylig Josef Perraud udfyldt. 

 Til sine eksperimenter anvendte Perraud særlig druevikleren (con- 

 chylis ambiguella) og æblevikleren (carpocapsa pomonella). Dyrene 

 blev indesperrede i et mørkt værelse, hvori der blev indkastet et 

 spektralbaand. Det viste sig da, at de fleste insekter indfandt sig 

 paa farverne gult, grønt og orange. Paa rød farve havde der kun 



