357 



nés system, og det var almindelig erkjeudt blandt europæiske botani- 

 kere, at Vahl var manden til- at udføre et saadant jættearbeide. I 

 aaret 1804 iidkom første bind af dette verk, som han kaldte „Enume- 

 ratio plantarum", indeholdende Linnes to første klasser. Men netop 

 som han havde arbeidet sig frem til en forholdsvis velstillet økono- 

 misk situation og under lykkeligere kaar kunde vie sin store arbeids- 

 kraft til fuldførelsen af sit livsverk, døde han pludselig den 24de 

 december 1804. Det andet bind af „Enumeratio", som indeholdt Iste 

 orden af 8die klasse, var saavidt bearbeidet, at det kunde udgives af- 

 hans venner, mens resten blev staaende som manuskript i den bota- 

 niske haves bibliotek, da Vahl ikke fik anledning til at underkaste 

 arbeidet den sidste revision. Den 31te januar 1804 blev han begravet 

 paa Assistens kirkegaard. 



Ved Vahls død skrev Oehlenschlåger det storslagne digt: 

 j.Dækker graven, grønne urter smaa!" 



Vahl var gift med en datter af skibskaptein A. J. Dedekam i 

 Arendal og havde 6 børu, af hvilke en søn, Jens, gjorde sig fortjent 

 ved botaniske undersøgelser paa Grønland og Spitsbergen. Et par af 

 hans elever, nemlig Henrik Steffens og prof. Hornemann, har 

 meddelt endel træk, som kaster streiflys over ham som menneske og 

 videnskabsmand. Han var af middels høide, tætvoksen og temmelig 

 korpulent. Hans ansigtstræk vidnede om den tænkende, indadvendte 

 mand. Med sin familie levede han tilbagetrukket; han hadede selskabs- 

 livet. Forøvrigt har han været i besiddelse af stor personlig elskvær- 

 dighed. Han havde mange trofaste venner hjemme, og det fremgaar, 

 at han paa sine reiser har forstaaet at vinde kollegernes hjerter ved 

 sit væsens charme og sin aands overlegenhed. Som lærer var han 

 venlig og til det yderste hjælpsom, kun naar uvidenheden iførte sig 

 indbildskhedens udfordrende dragt, slog han over i ironi. I sine fore- 

 læsninger var han helt bunden til sin skriftlige udarbeidelse, han kunde 

 ikke tale frit, og man faar det indtryk, at han ikke var nogen særlig 

 god forelæser. Hverken Vahl eller Holberg havde veltal enhedens 

 naadegave. Det er desværre ofte saa, at sterkt tænkende mænd ikke 

 er videi-e flinke til at snakke. Til sin sundhed tog han neppe altid 

 tilbørligt hensyn; han var i regelen tyndt klædt og havde ikke støvler, 

 naar han paa sine botaniske reiser vadede i myrer og sumpe. Han 

 havde et skarpt øie, hvilket begreb ogsaa rummer et betydeligt indhold 

 af intelligens; hans hukommelse var overordentlig omfattende, og han 



