371 



bevægelige, er kun forenede fortil med et elastisk baand, som ved sin 

 betydelige elasticitetsevne kan udvide raunden i overordentlig høi grad. 

 Ligeledes er hver af kjæverne bagud fæstede til kraniet med et sterkt 

 forlænget ledben, og dette i forening med, at der intet brystben findes, 

 letter passagen af føden, som kun træffer paa bløde partier, der let 

 lader sig udvide, efterhvert som denne passerer. 



Ved hjælp af sine talrige tænder, som alle vender bagover, fast- 

 holder pythonen sit bytte, og den r3'kker løs paa det ved at skyve de 

 to grene, hvoraf dens underkjæve bestaar, hen under det som poter, 

 eller, for at bruge pro f. Vai 11 ants udmerkede sammenligning, som 

 etslags fangarme, som derpaa skubber hjerneskallen, der under frem- 

 skyvningen har tjent dem som støttepunkt, videre indover. 



Naar først kaninens hoved og frempart er kommet ind, passerer 

 resten uden vanskelighed. Den videre fremkomst i fordøielseskanalens 

 forreste del foregaar ved hjælp af ribbenene, der virker som ligesaa 

 mange smaa fødder. Efterat kaninens baglabber er forsvundne, kan 

 man endnu følge dyret gjennem slangens legeme; det glider hurtig 

 nedover og stanser ved enden af den første trediedel af pythonen 

 (i maven), hvor fordøielsen skal begynde. Under svælgningsprocessen 

 føres slangens stemmerids fremover foråt tillade den at aande uhindret 

 under denne operation, som tager ikke mindre end fra V4 til Y2 time, 

 alt efter byttets relative størrelse eller styrke. I løbet af 10 dage er 

 kaninen fuldstændig fordøiet. Man gjør sig vanskelig en forestilling 

 om kjæmpeslangernes fordøielsessaft ; af hele det slugte dj^r linder man 

 i ekskrementerne kun enkelte haar, nogle tænder, negle — det er det 

 hele! Hele skelettet, undtagen af og til de smaa øreben, er fuldstæn- 

 dig opløste af denne enestaaende saft. 



Man kunde af denne grund tro, at slangernes appetit er umættehg, 

 men dette er slet ikke tilfældet, og blandt hvirveldyrene er der ingen, 

 som saa godt som slangerne taaler at faste. Det er dem virkelig 

 muligt at holde sig i live, selv om de ofte i meget lang tid har savnet 

 al fast føde. 



Visse individer ligger ofte 5 — 6 maaneder, ja ofte endnu længere, 

 nden at ville tåge nogen næring til sig, og det synes ikke paa nogen 

 maade, som om de har ondt af denne frivillige faste. Flere slige til- 

 fælde har man gjentagne gange iagttaget ved krybdyrmenageriet i det 

 naturhistoriske museum i Paris. Auguste Duméril fortæller saaledes 

 om en snog fra Nordamerika (calopisma abacura), som i 15 maaneder 



