sammen, men at f j eldet paa den ene side er forskjøvet eller forrykket 

 i forhold til fjeldet paa den anden side. Hvor undergrunden er gjen- 

 nemsat med saadanne forrj-kningsspalter i større antal, kan man be- 

 tragte den som opdelt i stykker, der ligner stenene i en gammel brolæg- 

 ning, en sten er skjøvet for høit op, en anden ligger for lavt. I nogle til- 

 fælde staar forrykningsspalterne paa skråa, ja kan ligge næsten fiadt, 

 idet fjeldet paa den ene side er skjøvet lien over, ovcnpaa, fjeldet paa 

 den anden side, ja er der en masse af denne slags spalter, kan jord- 

 skorpen næsten være al sammenligne med '"skrugarer" , som vi hørte 

 saa meget om fra Frams ishavsfærd, og som fremkom ved, at isen op- 

 deltes i flag, der pressedes sammen og hen over hverandre. Foldninger 

 er sammenpresninger af jordskorpen i deigagtige, plastiske masser, og 

 dette er sammenpresninger i faste bergarter. 



Ved dannelsen af den skandinaviske fjeldmasse har der spillet 

 med foldninger og mere eller mindre vandrette forskyvninger af mas- 

 ser over masser, og der har været hævninger i lodret retning af store 

 strøg, og der har endelig været mindre partier, som er bleven drevet 

 lodret op, mens nogle stykker hinsides de skillende spalter har ligget 

 lavt. Alt dette ej' meget interessant og vedkommer den kontinentbloks 

 geologiske historie, hvoraf landets relief er formet ud ; med selve 

 relieffet har det dog noksna lidet at gjøre ; dette er en af de sandheder, 

 hvortil vor geologi i den nyeste tid er kommet. Vi kunde gjenaemgaa 

 disse ting i enkeltheder, men lad os kun tåge et eksempel. Langs øst- 

 siden af den ydre del af Kristianiafjorden gaar der efter professor 

 Brøggers undersøgelser en forrykningslinie. Smaalenene bestaar af 

 ældgammelt grundfjeld, mens øerne udenfor kysten og Jarlsberg paa 

 fjordens vestside udgjøres af de yngste bergarter, vi har i det sydligf^ 

 Norge. Jordskorpen i den sydlige del af Smaalenene er rakket op to 

 og et halvt tusen meter eller saa i forhold til, hvad der ligger vest der- 

 for. Naar man kommer vestenfra, skulde man derfor tro, at man mødte 

 et høifjeld, der stod med en mod vest vendende skrænt større end de 

 høieste fjeldsider ved Sognefjorden. Men langtifra det, landet er lige 

 lavt paa begge sider af fjorden. Den store sniaalenske opskydning af 

 jordskoi-pen ser man ikke noget til i landets relief; og den, som ikke 

 er specielt uddannet geolog, posserer over den vældige forrykningslinie 

 uden at merke den. Havde den smaalenske forrykningslinie været 

 paa vort nabohimmellegeme, maanen, vilde den derimod have traadt 

 frem, thi i maanen har vi en klode, hvis overflade kun er formet af de 



