indre kræfter, derfor er de prægtige maanefotografier, som 'istrono- 

 merne har skaffet os i den senere tid, meget interessante at betragte 

 for geologerne ; foruden vulkanerne paa maanen har man flere slags 

 indsænkninger og spalter; samtidig maa det dog merkes, at forhoiacne 

 paa maanen er saa forpkjellige fra dem paa jorden, at vi har vanskelig 

 ved at tyde dens fænomener i sine enkeltheder. 



II. 



Efterat man har kommet efter, at det er det rindende vand, som 

 har udrettet mest til udformningen af vort og andre landes relief, har 

 denne våndets storartede virksomhed været gjenstand for megen 

 granskning. 



Den maade, hvorpaa det rindende vand arbeider, er til en vis grad 

 særdeles simpel. Våndet samler sig til glidende striber, som vi kalder 

 bække og elve ; disse graver sig mere og mere ned og danner saaledes 

 først bækkeleier og saa med tiden dybere og dybere dale. Denne 

 simple proces grener sig imidlertid ud i en uendelighed ai skiftende 

 fænomener. 



Lad os begynde med et simpelt forhold og tænke os, at en flad del 

 af jordens overflade, som ligger under havet, med en gang hæves til en 

 betydelig høide (se 1 paa den følgende figur). Regnet, som falder 

 paa fladen, vil snart, idet det følger smaa tilfældige ujævnheder, samle 

 sig til vandaarer ; disse rinder kun langsomt hen over fladen, og det 

 gaar paa grund af deres svage bevægelse overordentlig smaat for dem 

 med at udrette nogen nævueværdig gravning. Men naar de kommer 

 til skrænten, hvor våndet faar fart og styrter ned i havet, forandres 

 med engang forholdet. Paa dette sted, hvor våndet fosser hurtigt ned- 

 over, tærer det raskt paa fjeldet og graver sig en fordybning (paa fig. 

 4 først til a, saa til b og derpaa videre). Våndets løb blir under ar- 

 beidet mindre og mindre steilt, og den gravende virkning paa skraa- 

 ningen aftager følgelig; men det er altid i den skråa del af elveløbet, 

 at arbeidet foregaar og ikke for nogen nævneværdig del paa fladen 

 oventil. Naar våndet kommer ud i havet, ophører det som elv og der- 

 med ogsaa dets gravning. Elvens munding i havet (x paa figuren) er 

 et fast punkt, og profilet af den virksomme del af elven er en linie, 

 som stadig blir mere og mere fladtliggende. Linien er forresten ikke 

 ret, men danner altid en kurve, der begynder at stige langsomt nede 

 ved havet og derpaa blir steilere i sin øvre del. Grunden hertil er 



