11 



kant, men flere til forskjellige sider. Efter vandskillinierne, hvor 

 bassinerne støder sammen, fremkommer der følgelig rygge med steile 

 sider. Fjeldkamme, saaledes som vi kjender dem hos os i Jøtunijel- 

 denes høieste fjelde, Søndmørs og Lofotens "Alper", er i hovedsagen 

 skillemure mellem. dale, som holder paa at graves ud. De opragende 

 vandskil tæres naturligvis med tiden og blir lavere og lavere. 



Naar vi taler om elvenes gravende vii'ksomhed, maa vi 'kke .'^e 

 paa den altfor ensidig. Den almindeiige forvitring, vekslingen mel- 

 lem hede og kulde, regnen, frosten tærer overalt paa fjeldet og .'i^mulrer 

 det op. Her hes os kan vi pege paa urene, forvitringsmasserne 

 over høifjeldet, opsmulret lerskifer. Forvitringsprodukter af nogen 

 større betydning har vi dog ikke. Norges overflade blev nemlig under 

 den sidste istid sopet omtrent ren for alt, hvad der var dannet af for- 



Fig. 3. 



vitringsmateriale før den, og det tidsrum, som har forløbet efter is- 

 tiden, har været for kort til, at større masser af forvitringsgrus har 

 kunnet dannes. Først naar vi kommer til Sydeuropa eller andre strøg, 

 som ingen istid har havt, faar vi øinene op for, hvad forvitringen, naar 

 den virker tilstrækkelig lang tid, formaar at udrette ; i regelen tilhyl- 

 ler da et dække af opsmulret sten alle dalsidei*, saa det faste fjeld 

 kun her og der titter ud. 



Forvitringen sker med meget forskjellig hurtighed, eftersom berg- 

 arten er til. Der kan være granit, som kun forvitrer med den yderste 

 langsomhed ; rinder en kraftig elv over saadant fjeld, sager den sig 

 nedi, uden at der ramler sten ud fra siden, og man faar en snæver dal 

 som I. Er der en maadelig rask forvitring, blir kansk© leiet i bas- 

 sinet som II, og er forvitringen meget hurtig fremadskridende i for- 

 hold til elvens gravende evne, blir leiet som III. 



