17 



ordentlig forøget evne til at grave. Gravningens begyndelsespunkt, 

 det vil sige det punkt, hvor elven efter at have rundet roligt ^k fart 

 og begyndte at grave, rykkede dag for dag tilbage længer op i dalen. 

 Denne tilbagerykning vedvarede, indtil gravningen var naaet til et 

 sted, 4 km. i ret linie fra Hærfossen, hvor elven havde fast fjeld at 

 rinde over. Våndet faldt her nedover fjeldet i en fos, Granfossen, og 

 længer end til Granfossen strakte altsaa ikke elvens nye gravning sig. 

 De følgende tre tegninger er skematiske. Den øverste forestiller for- 

 holdene før katastrofen. Elven kom rindende nedover fast fjeld, dan- 

 nende Granfossen ved b, derpaa randt den videre over ler, indtil den ved 

 a paanyt traf fast fjeld og styrtede nedover dette som Hærfossen. Saa 



A 



Fiff. 7. 



blev forholdene som paa den raellemste tegning fremstillet, idet elven 

 ikke mere havde fast fjeld ved Hærfossen; den grov sig der i on fart 

 ned i leret, idet den forandrede sit leie saaledes som de punkterede 

 linier antyder. Jo fladere elveleiet blev, desto langsommere gik grav- 

 ningen for sig ; men resultatet blev som ved tegning C antydet, at 

 elven nu gaar med jevnt fald lige fra Granfossen, som er forlænget 

 med stykket fra b til c. 



Da jeg bésøgte Værdalen et aars tid efter gjennembruddet, var 

 udgravningens øverste punkt naaet til gaarden Volden og saa 

 saaledes ud. Våndet faldt først i en liden fos og gik saa i et stryg, 

 idet lervæggen paa siderne raskt tiltog i høide. Et par aar ef+er tog 

 fotograf E. Olsen paa omtrent samme sted følgende billede, og r!nde- 

 Natureu H»02. 



