48 



vende den samme naturvidenskabelige metode paa studiet af aarsags- 

 læren, og her møder vi et andet og vel kjendt navn, nemlig Pasteur. 

 Man havde allerede i længere tid været opmerksom paa, at 

 symptomerue af visse sygdomme havde adskillig lighed med fænome- 

 nerno ved forraadnelse og gjæring, og da man havde faaet vished for, 

 at disse sidste processer fremkaldtes af lavere organismer, begyndte 

 man ogsaa at lede efter saadanne hos syge mennesker og dyr. Den 

 første sygdom, ved hvilken man fandt dem, var miltbrand ; man fandt 

 dem i blodet hos de syge dyr, og franskmanden Davaine var den første, 

 der frembragte sygdommen hos friske dyr ved at indsprøite blod fra 

 syge dyr hos dem ; men nogen egentlig fart kom der ikke i disse stu- 

 dier, før Pasteur tog fat paa dem. Han begyndte at arbeide med 

 gjæringen og paa viste først, at der til at frembringe de forskjellige 

 slags gjæringer fordredes forskjellige slags laver© organismer, og at 

 disse kunde dyrkes rent, det vil sige fri for andre organismer, saaledes 

 at man i sine kulturer kun havde en bestemt art organismer, og at 

 man fik en bestemt art af gjæring, naar man udsaaede denne organisme 

 i en vædske, der var istand til at gjære, saaledes f. eks. alkoholgj æring 

 ved udsaaning af bestemte organismer i en sukkerholdig vædske, niel- 

 kesy reg j æring, det er den, der gjør melken sur, ved udsaaning af en 

 anden art organismer i melk. Det næste skridt i hans undersøgelser 

 var det, at han dyrkede miltbrandgiften rent og med den rendyrkede 

 gift fremkaldte sygdommen hos friske dyr. Man hævdede længe, at 

 det ikke kunde vides med sikkerhed, at det var de i blodet fundne 

 organismer, der fremkaldte sygdommen ved indsprøitning af blod, der 

 indeholdt disse organismer ; at det kunde være andre gifte i blodet, 

 der havde denne virkning. Men efterat Pasteur havde rendyrket or- 

 ganismerne gjennem mange led, saa man kunde være sikker paa, at 

 den gift, der muligens havde hængt ved dem i blodet, var væk, og 

 efterat han med de saaledes rendyrkede organismer havde fremkaldt 

 sygdommen, mens den vædske, hvori de var dyrkede, ingen sygdom 

 foraarsagede, kunde hin indvending ikke længere fastholdes. Pasteur 

 paaviste end yderligere, at giftigheden af denne miltbrandorganisme 

 kunde afsvækkes og som saadan bruges som vakcine mod sygdommen, 

 idet dyr, der indpodedes med vakcinen, vel blev lidt syge, men senere- 

 hen ikke kunde gjøres syge ved indpodning af den sterkeste gift. Det 

 samme paaviste han ogsaa for en anden dyresygdoms vedkommende, 

 nemlig hønsekoleraen. Ved disse Pasteurs arbeider vaktes tillive et 



