54 



saa er udsigterne for skogfornyelse ingenlunde saa trøstesløse, som de 

 synes, der er ingen forandring i naturforholdene, der forbyder træerne 

 at klæde f j eldet igjen. 



Naar man fra den vakre Tromsdal af stiger opover den nordre af- 

 hældning af vort blandt botanikere saa navngjetne "Fløifjeld", har 

 man først at trænge igjennem en meget tæt og frodig ungskog af bjerk 

 isprængt med træagtige s a 1 i c e s. Denne slutter allerede mellem ca. 

 200 — 250 meter o. h., men længere opover støder man til sin over- 

 raskelse paa endel store halvt udgaaede krogede og veirbidte bjerke- 

 trær, indtil man i ca. 300 meters høide^ eller vel det ser det sidste- helt 

 udgaaet staa som et spøgelse med sprikende grene. Dette er levnin- 

 gerne af den gamle skog, som ved vanskjøtsel har tabt sin fornyelses- 

 evne, men som raskt forynges nedenfra, og paa Tromsdalens modsatte 

 mod syd vendende skraaning har ungskogen allerede naaet helt til tops, 

 lige til den naturlige skoggrænse. skjønt terrænet her er langt ugun- 

 stigere og jordsmonnet fattigere. Af de gamle trær findes her nu 

 neppe et eneste paa den nordre side af dalen, deriraod har der indtil 

 fornylig staaet endel meget store og gamle bjerker i Tromsdalens bund 

 opover foden ai Tromsdalstinden, men nogen opvekst af ungskog kan 

 her ikke ventes, saalænge fjeldfinnernei i dette parti af dalen omhygge- 

 lig holder al trævegetation under ragekniven. 



Ganske samme iagtlagelse kan man gjøre paa Tønsvikfj eldet 

 nordenfor Tromsø, og fra overgangen mellem Balsfjord til Malangen 

 min des jeg en vakker græsklædt, men ellers ganske snau aas, som i sin 

 tid har baaret skog lige til toppen og kan faa den igjen, hvis opsidrlerne 

 ønsker det, det hele skogspørgsmaal afhænger jo af omtanke og god 

 vilje. 



Paa vor deilige Tromsø, der ligger som en have at se til, er skog- 

 fornyelsen nærmest et kreatur-spørgsmaal. Nu beiter her ca. 200 kjør, 

 som nøiagtigt medtager hver spire, som kommer op, og da den ældre 

 generation altid har næret en vidunderlig rædsel for at røre et eneste 

 træ, og bestanden saaledes ikke kan fornyes af rodskud heller, er store 

 strækninger af den gamle skog dømt til undergang. Her er partier 

 med tætstaaende gamle mosgroede trær med en bladdusk i toppen og 

 en trøstesløs død skogbund istedetfor fyldige lund© med hvidstammede 

 bjerker, som vilde have laget sig selv. Jeg haaber, den svære herjing 

 af frostmaaleren, som i 189S — 1900 ødelagde meget skog, vil hjælpe til 

 at fjerne gamle fordomme og pynte vor ø op igjen. 



