Efter denne noget vidløftige indledning maa jeg bede den taal- 

 modige læser følge mig paa en liden aastedsbefaring, og vi skal da først 

 hilse paa den nordøstligste afkrog af vort fædreland, det naturskjønne 

 Sydvaranger. Paa den mod Ishavets vælde udsatte kystrand kan der 

 selvfølgelig ikke være tale om skog, men man behøver ikke at reise 

 langt ind i fjordene og bag kystfj eldene, før man møder de sædvanlige 

 løvtrær i samlet bestand, og furuen viser sig enkeltvis knapt en mil 

 ind fra havet. Hvor har ikke de yndige bjerkelunde omkring preste- 

 gaard og doktorbolig skudt vekst i de sidste 20 aar, og den sidste lig- 

 ger dog lige mod nordenvinden med udsigt til det aabne hav, mens 

 prestegaarden er lunet af en lav aas. Og kommer man længere ind, 

 til Elvenes og Jarf jordbunden, har man idyller, som Tromholts 

 livlige pen har foreviget slig, at jeg trøstig kan henvise læseren til 

 "Under nordlysets straaler" . 



Fra Sydvaranger sætter vi over fjorden til Vadsø, byen med de 

 mange sprog, hvis omgivelser for mig, som vistnok for enhver tilfældig 

 besøgende, altid har forekommet at ligne en ørken mere end alt andet. 

 Øde, vidstrakte myrer med en alenhøi vidiebusk her og der, skåldede, 

 stenede bakker høinende sig jevnt i det uendelige indover mod Varan- 

 gerhalvøens hemmelighedsfulde indre, saaledes omtrent er mit første 

 indtryk af Vadsø fra 1878, og slig har det været aarene udover. 



Naar jeg første gang blev var den gaanle toldfunktionærs lille an- 

 læg kan ikke med bestemthed siges, men naar man gik tvers gjennem 

 byen, forbi den høitliggende kirke og opover veien ind mod f j eldet, 

 kunde man paa høire haand finde et pynteligt lidet parkanlæg med zir- 

 lige rader af bitte smaa furuer og ditto løvtrær, bare nogle tommer 

 høie, dog med de irøstesløse omgivelser for øie maatte man vistnok 

 tænke : bare skade, at slig rørende omhu ikke skal blive belønnet, for 

 her kan da intet trives. Fra senere besøg har jeg ingen bestemte erin- 

 dringer om anlægget, men da jeg en stegende varm julidag ifjor gjorde 

 den sædvanlige tur indover mod f j eldet og rigtig tog et rundskue over 

 det vide sollyse landskab, blev jeg staaende som fjetret. Hvor var de 

 trøstesløse myrer? Hundreder af maal af den prægtigste eng. som nu 

 stod med sit mangefarvede blomstert-eppe, saa langt øiet kunde naa, 

 hist og her et landsted midt i det grønne og selve byen lys og velflid i 

 samklang med de smilende omgivelser; ja jeg blev ganske varm om 

 hjertet, for det har altid været min tro, at Norge maatte blive som en 

 Guds have, naar man for alvor tog fat paa jorden. De storartede re- 



