63 



i lysforholden©, men deriinod den forskjellige temperatur, der hersker 

 til d& to døgnets tider, der ©r aarsagen hertil. 



Ved en bestemt maksimal — saavelsom ogsaa minimal — tempe- 

 ratur indtræder nemlig ifølge samme forsker en midlertidig lammelse 

 af vingernes muskler. Nu er legemstemperaturen hos insekterne i 

 langt høiere grad end hos de høiere (varmblodige) dyr afhængig af luft- 

 temperaturen, men det er dog allerede forlængst eksperimentelt paa- 

 vist, at den ogsaa staar i nøie forhold til de fysiologiske virksomheders 

 intensitet. 



Præsterer dyret for eksempel et betydeligt muskelarbeide, saa vil 

 dette bevirke en tilsvarende stigning af legemstemperaturen. Er mu- 

 skelai-beidet, som hos sommerfuglene saagodtsom udelukkende bestaar 

 i vingernes bevægelse, særlig stort, skal der ikke nogen særlig høi 

 lufttemperatur til for at naa det kritiske maksimum, hvorved lammel- 

 sen indtræder, og dyret er nødsaget til at forholde sig rolig. 



Nu er der i virkeligheden en betydelig forskjel paa vingebevægel- 

 seshastigheden hos de to grupper af sommerfugle. Mens saaledes 

 ifølge M a r e y en kaalsommerfugl (pieris brassicæ) kun bevæger vin- 

 gerne 9 gange*) i sekundet, præsterer adskillige natsommerfugle en 

 mindst dobbel saa stor hastighed, mange vistnok adskillig mer, hvilket 

 repræsenterer en tilsvarende forskjel i egenvarmen, d. v. s. den ved 

 selve livsvirksomheden frembragte varme. 



Efter Bachmetjew ligger ogsaa det kritiske maksimum betydelig 

 (hos enkelte arter 33 grader) laver© hos natsommerfuglene end hos de 

 om dagen i solskinnet flyvende arter. Natsommerfuglene vil efter 

 dette behøve en betydelig lavere lufttemperatur end sine om dagen 

 flyvende frænder for at kunne vær© i bevægelse. 



Mang© af de f æn omener, som vi har anledning til at iagttage i den 

 fri© natur, synes i virkeligheden at støtt© denne anskuelse, og adskil- 

 lige forhold, som hidtil har forekommet os gaadefuld©, finder herved 

 en ligesaa nærliggende som tilfredsstillende forklaring. Det er saa- 

 ledes en bekjendt sag, at de fleste af de arktisk© og alpine natflyarter 

 er, hvad vi kalder heliophile, d. v. s. de flyver helst i solskinnet om 

 dagen, og efter kl. 11 om aftenen træffer vi, selv i den varmest© sommer- 

 tid paa høifjeldet, neppe en eneste sommerfugl i bevægelse, hvad nær- 

 værende forfatter under ©t ophold paa Hardangervidden i juli 1900 

 personlig har havt anledning til at konstatere. Nattens temperatur 

 er som bekjendt i disse høider betydelig lavere end i lavlandet og maa 

 antages at understig© diss© art-ers kritisk© minimum, hvorfor dagen 

 bliver den for dem eneste mulige bevægelsestid. Det vil ogsaa være 

 enhver entomolog bekjendt, at natsommerfuglene i kjølige nætter saa- 

 godtsom ikke er i bevægelse, mens d© paa lun© somm©rnætt©r udfolder 

 sin livligste virksomhed, hvilket lig©l©d©s find©r sin naturlige forkla- 

 ring ved den af Bachmetjew udtalte anskuelse. I overensstemmelse 

 hermed staar ogsaa den rigeligere behaaring ai kroppen hos natsommer- 

 fuglene, hvilken har til hensigt at forebygge en for sterk udstraaling 

 af legemsvarmen. 



At lyset ikke kan være det af gjørende for flyvetiden beviser ogsaa 



*) Hos (le fleste dagsommerfugle overskrider vingeslagene sjelden 4 i 

 sekundet. 



