93 



rundt i legemet, saa at der altsaa er sørget for nyforsyning af fedt til 

 erstatning for det forbrugte. Efter de nyeste undersøgelser af B o g- 

 d a n o w synes det ogsaa, som om man skulde være istand til at paa- 

 vise fedtforbruget ved arbeide ligefrem ved at analysere den hvilende 

 og arbeidende muskel. 



Kaster vi nu et blik paa resultatet af vore undersøgelser, saa fin- 

 der vi : Musklerne forbruger under arbeide ikke sin egen organiske 

 eggehvidesubstans. Den forbrænder til sit arbeide kvælstoffrit ma- 

 teriale. Den af F i c k formulerede sætning : "Musklern.e er en af 

 eggelivide bygget maskine, der opvarmes med kvælstoffrit brændmate- 

 riale" gjælder altsaa. Hvilket brændmateriale, der forbrændes, er til 

 en vis grad ligegyldigt og afhænger af ydre omstændigheder, ligesom 

 man kan fyre op i en ovn med ved eller kul. Spiser man tilstrækkelig 

 kullivdrater og eggehvide, saa arbeider musklen paa bekostning af 

 sukker. Dette sukker kan enten fortæres som saadant eller ved for- 

 døielsessafterne dannes af andre kulhydrater eller afspaltes af egge- 

 hvide ; spiser man fedt, eller maa legemet leve ai sit eget fedt, saa ar- 

 beider musklen med fedt. 



Mindre meddelelser. 



Nogle alpine blomsterplanter i lavlandet. En for Vestlandet 



temmelig karakteristisk foreteelse er forekomsten af alpine blomster- 

 planter helt nede i lavlandet. Plantearter, som normalt ikke paan 

 træffes nedenfor det subalpine plantegehet, vil man for eksempel ved 

 Bergen undertiden finde endog i havets niveau, eller ialtfald kun i 

 meget ringe høide (40 — 50 m. o. h.). 



Skjønt dette er vel kjendt af de botaniske fagmænd, turde der dog 

 blandt '"Naturen" s iæsere være en og anden, der kunde have interesse 

 af at vide, hvilke a.f disse man kan gjøre regning paa at finde, og paa 

 hvilke steder man vil kunne søge dem, hvorfor meddelere-n skal tillade 

 sig gjennem nærværende at henlede blomstervenners opmerksomhed 

 paa endel forekomster i Bergens nærmeste omegn. 



Jeg begynder med den iklse meget anseelige lille fjeldsyre (oxyria. 

 digvna), som med sine brede ofte nyreformede blade og sin for det meste 

 forholdsvis korte blomsterstand straks merker sig ud fi-a sine i lavlan- 

 det hyppige frænder af slegten rumex. Denne art, der som navnet 

 antyder altsaa er en normal fjeldform, som i almindelighed kun sjelden 

 stiger nedenfor 600 m., kan man ved Bergen aarlig finde voksende i 

 tildels store mængder langs foden af "Ulrikken", ja, selv helt nede 

 ved Møllendalselvens udløb i Lungegaardsvandet. I museets botaniske 

 have kan man se eksemplarer fra disse lokaliteter, og de har her trives, 

 særdeles godt. 



