99 



sand og fjelde ingenlunde nogen behagelighed, naar man har over halv- 

 hundrede pund paa ryggen. 



Vor bagage var da snart slæbt op fra stranden og efter et kort blik 

 paa omgivelserne slog vi os nod i en liden lavning melleni strandvolden 

 og laguneslettens rand, det eneste sted i vid omkreds, hvor det var mu- 

 ligt at finde en smule læ. Det var ingen behagelig leirplads ; bag os 

 havde vi den steilt opgaaende strand og brændingens dybe brummen 

 blandet med skrigene af en flok niaager, som søgte sin føde i selve bølge- 

 sprøitet i form af smaa krebsdyr (calaner), der i massevis laa døde op- 

 kastede paa sandet, og, sammen med stilke af store havalger (lamina- 

 rier), dannede en rød stribe ved søens høieste stand. Og saa strand- 

 volden, et faa fod høit dige af uregelmæssig toppet sort basaltsand, 

 hvis kjerne var en snedrive, som hist og her stak frem ud mod havet, 

 hvor sydsolens straaler havde formaaet at trænge ned og ved smeltning 

 foranledigede smaa skred. Selve lavningen, vor bopæl, var blot en 3 

 fod dyb rende i sandet mellem volden og laguneslettens kant, og foran 

 os laa denne slette, nøgen, øde, uden et græsstraa, en blomst eller selv 

 en lavart, i taagen uden synlig grænse, uden den mindste ujevnhed og 

 kun oplivet af de tætstrøede drivstammer, om man da kan kalde dem 

 oplivende, som de ligger der blegede af solen og slidte af sandflugten 

 løst eller halvt og helt begravede i sandet lig benrade paa en forstyrret 

 kirkegaaxd. 



Skjønt det var sent paa eftermiddagen, spredtes vi straks ud over 

 landet, hver i sin retning og sit hverv, selv gik jeg lige ind mod fjeld- 

 ryggen i øens midte for at samle planter. Jeg skal kort oplyse øens 

 orografi.*) Fra den mægtige 8150 fod høie vulkankegle Beeren- 

 berg strækker øen sig i sydostlig retning som en smal 8 mil lang 

 fjeldryg, der paa midten kun er en halv fjerdingvei bred og 5 — ^600 fod 

 høi, mens den i syd atter bliver 1000 — 3000 fod høi og en mil bred. 



De to bugter, som oprindelig fandtes midt paa øens nord- og syd- 

 side, er af bølgerne iidfyldte med sand, saaledes at der kun inde ved 

 f oden af f j eldene er bleven smaa brakvandsøer (laguner) tilbage. Hele 

 øen bestaar af vulkanske masser og er oversaaet med kratere, der nu 

 alle er udslukte og sterkt nedbrudte af vind og veir og undertiden af 

 brændingen, som har ædt sig ind i dem og frembragt de smukkeste 

 gjennemskj æringer, nogen geolog kan ønske. Den vulkanske virk- 



*) Se iøvrigt C. Ostenfeld: En Nat paa Jan Mayen. Geografisk Tidsskrift 

 14. Bd., 7—8 Hefte. 



