100 



somhed er nu standset, og kun et enkelt udbrud (1732 fra Beerenbergs 

 fod) kjendes med nogenlunde sikkerhed, men den maa en gang have 

 været overmaade sterk, og øen har i sin tid havt en langt større ud- 

 strækning end nu, idet den staar paa en stor sokkel af vulkanske berg- 

 arter, men disse forholdsvis løse masser yder kun ringe modstand mod 

 det urolige Ishavs bølger og strømme, og øen maatte derfor nødvendig- 

 vis formindske®, saasnart den opbyggende vulkanske virksomhed stand- 

 sede eller blot sagtnede. 



Ude ved havet bestaar lagunesletten af grovt sand (kornstørrelse 

 2 — 5 mm.) med en sterk indblanding af grønne olivinkorn, som virker 

 lidt oplivende i basaltens dystre sorte farve, men indadtil bliver sandet 

 finere, samtidig med at overfladen sænker sig jevnt og tilsidst næstea 

 umerkelig gaar over i lagunen, en udstrakt iavvandet brakvandssø, 

 som i foraarstiden under snesmeltningen indtager et meget større areal 

 og under storm og høivande kommer i forbindelse med havet. Den 

 afsætter paa sin bund og omgivelser betydelige lermasser, og det er 

 derfor vanskeligt at nærme sig den, idet man synker dybt i leræltet og 

 maa gjøre store omveie ad de bugtede sandrevler for at passere den. 

 Udfor nordostspidsen af lagunen træffer man dog atter fast bund, idet 

 en lavastrøm fra Beerenberg skyder sig her ud i en smal tunge, dannet 

 af smaakupper med mæandrisk bugtede dale og spalter imellem. Over- 

 fladen er blankpoleret af det fygende sand, saa den ligner sort glas, og 

 i alle lavninger har fint gulrødt sand lagt sig til ro og vilde i et gun- 

 stigere' klima være den frodigste jordbund. Som det nu er, træffer 

 man her for første gang forposteirne i øens flora, det er utallige smaa- 

 bitte kimplanter af c o c 1 e a r e n, som trods sin lidenhed (ca. 1 cm. i 

 'diameter og 1 — 2 mm. høide) formaar at farve pletter paa et par kva- 

 dratfods størrelse med et svagt gulgrønt skjær ; men saa staa.r der ogsaa 

 flere hundrede paa saadan en plet, hvor øiensynlig en enkelt plante et 

 tidligere aar har havt held til at modne sine frø og strø dem ud i det 

 nærmeste frugtbare land. Paa selve lavaen ser man hist og her, hvor 

 der er lidt læ for nordenvinden, tæt sammentrængte tuer af g r æ s, 

 silene, s t e n b r æ k o. fl., men de fleste er endnu visne, og kun en 

 enkelt blomst er almindelig. Det er i s r a n u n k 1 e n, som med sine 

 kjødfulde mørkegrønne blade og store (1 tomme brede) aabne blomster 

 trodser vind og veir, den søger ikke læ som de andre mere robuste plan- 

 ter, og man undrer sig over at finde den paa saa udsatte steder ; men 

 hemmeligheden gaar dog snart op for en, den har ikke som disse sia 



