102 



hvorved planten tilintetgjøres, længe inden den har faaet tid til at sørge 

 for en efterfølger. 



Selve grimmiaheden byder dog kun et lidet mere opmuntrende 

 skue; dens ensformige graagrønne eller hvidgraa teppe ser overmaade 

 trist ud i klart veir, og i taagen er det ligefrem deprimerende ved sin 

 ensformighed og magerhed, og dog er taagen sikkert en livsbetingelse 

 for denne vegetationsform, thi fra taagen faar den sikkert hovedm assen 

 af sin nødvendig© vandforsyning. Øen er nemlig meget fattig paa 

 staaende og rindend© vand, da nedbøren huHig forsvinder i den løse 

 bund, og planterne vilde sikkert være ilde stedte, om ikke taagen 

 næsten daglig skaffede dem frisk forsyning. Man ser det ogsaa tyde- 

 ligt paa planternes stilling, i klart veir krymper moserne sammen og 

 synes at gjøre sig saa smaa som mulig, men naar taagen ligger ind til 

 fjeldsiderne, rækker de sig, blir mørkere, og tuerne er mættede med 

 fugtighed, mens de faa blomsterplanter bærer en blinkende vanddraabe 

 paa hvert blad, hver blomst. — Grimmiaheden indtager den største del 

 af øens høiereliggende areal og erstattes kun paa spidserne af fjeldene 

 af en lichenhede, som i endnu høiere gra.d er tilpasset til at udholde 

 tørk© og er endnu fattigere paa bloinster. 



Der er i grunden kun en blomsterplante, om hvilken man kan sige, 

 at den har fundet sig tilrette paa øen og opnaaet den gunstigste ud- 

 vikling, det er den i arktiske lande almindelig udbredte stenbræk 

 (saxifraga oppositifolia). Den træffes overalt, hvor der overhovedet 

 er plantevekst, og synes her at have indtaget den plads, som ellers i 

 den arktiske natur er reserver©t lyngbuskene; intet steds har jeg seet 

 den opnaa en saadan udvikling i størrelse og blomstertal, tuer paa 1 — 3 

 fod i diameter og 6 tommers høide er almindelige, og allerede nu er 

 de, trods den tidlige aarstid, oversaaede med blomster og knopper, saa 

 at de skinner langt borte. Blomsterne varierer betydeligt i farve, fra 

 hvidt gjennem blegrødt til den for arten karakteristiske violetrøde 

 tone, og hist og her træffer man dem fyldte. 



Ved siden af saxifraga oppositifolia er de øvrige blomster- 

 planter i heden kun svagt repræsenterede og meget spredte, selv den 

 nøisomme dværgpil (salix herbacea) naar kun en ringe udvikling. 

 De er: 



Saxifraga cernua, nivalis og decipiens ; silene acaulis ; cerastium 

 arcticum og alpinum ; ranunculus glacialis og pygmaeus ; arabis al- 

 pina; cochlearia officinalis ; draba alpina og fladnizensis ; cardamine 

 bellidifolia ; polygonum viviparum ; oxyria digyna; salix herbacea; 



