103 



luzula arcuata (og confusa) ; poa alpina ; festuca ovina og rubra samt 

 phippia algida. 



Disse 24 arter svarer omtrent til de af dr. Fischer samlede 29 

 minus et par strandplanter og 3 sjeldnere forekommende arter, og 

 man kan nok antage, at de derfor repræsenterer alle. hedens phanero- 

 gamer, idet han vel nok har foretaget sine, iøvrigt meget omhyggelige, 

 indsamlinger i denne vegetationsform. 



For botanikeren af fag bliver det imidlertid hurligt klart, at han 

 ikke kan vente at gjøre mange nye fund i denne ensformige bevoksning, 

 og saa snart han har gjort sig bekjendt med den, søger han hen til lo- 

 kaliteter, som erfaringsmæssig byder betingelser for en mere frodig 

 vegetation. Saadanne er overalt i de arktiske lande sydsiden af fjeldene 

 og især deres fod, hvor der i lange tider har været læ, saa at plante- 

 veksten har kunnet fødes og dø og dens rester faa ro til at omdannes 

 til muld, hvor den lavt staaende sol kan sende sine straaler omtrent 

 lodret ned paa den heldende bund og derved frembringe en smule mere 

 varme end paa de mere udsatte steder. Paa Grønlands fastland er 

 disse "lier" i regelen rene drivbænke, hvor lunkent vand langsomt 

 siver ned fra høifj eldet, mens solstraalerne faar det sværtede- termo- 

 meter til at vise 40 — 60 grader, og undersøgeren, lidt efter lidt, lægger 

 af saa meget af sine klæder som mulig, mens han ivrig udsøger sig de 

 smukkeste af de hundrede blomster, som straaler rundt om ham. — Ak 

 ja — der var ogsaa lidt "li" paa Jan Mayen, men det var i en 

 meget beskeden form. Solen varmede saa meget, at man ikke ligefrem 

 frøs, naar man stod stille, og hist og her havde der samlet sig et om- 

 trent kvarterdybt muldlag, hvori en del smaa regnorme fristede livet ; 

 men blomsterne, de niangJede. Ved nærmere eftersyn viste det sig dog, 

 at der f andtes en del urter her ; men stedet var først fornyligt blevet 

 snefrit, og alt var derfor enten vissent eller i begreb med at gjøre de 

 første skridt ud i livet. Det var allesammen planter, som var gode 

 bekjendte fra Grønland; men en del af dem var endnu ikke fundne paa 

 øen ; vi fik derfor meget travlt med at undersøge hver tue, hvert stråa, 

 for at ikke noget skulde undgaa os, og vore anstrengelser belønnedes. 



Foden af Vildberg var det frodigste sted paa øen ; her kunde 

 man lægge sig ned i græsset uden først at flytte stenene tilside og pille 

 stråa sammen, og enkelte steder kunde de visne planter fra fon-ige aar 

 naa 1 fods høide, og smaa tilløb til kjærdannelse kunde iagttages hist 

 og her paa pletter af et par kvadratfods størrelse. Rævene havde øien- 



