104 



synlig ogsaa havt blik for denne plets fortrin, tlii flere steder var der 

 i den grusede skraaning gjort smaa forsøg paa at danne huler, og et 

 par nysgjerrige ungersvende kom endogsaa saa nær, at de blev gene- 

 rende, idet de gav sig til at undersøge nogle sagei*, som af bekvemme- 

 lighedshensyn var lagt tilside ved f j eldets f od. Det var især en dob- 

 beltkikkert, som vakte den enes interesse ; den betragtede den først 

 med megen opmerksomhed, og det kloge dyr blev snart klar over, at 

 det var et nyttigt instrument for en stakkels fyr, som med møie maa 

 «rnære sig redeligt af eg og nedfaldne fugleunger, hvorfor den ogsaa 

 tredsede af med den under de latterligste spring. Et par stenkast og 

 en rifielkugle, der susede om ørene paa den, fik den kun til at sætte 

 større pris paa sin nyerhvervede eiendom, saa det blev nødvendigt at 

 ^jøre en brat ende paa den pudsige fyrs livsglæde. 



Undersøgelsen af sydskrænterne optog den største del af vort op- 

 hold paa øen; men én dag tog vi os dog fri for at vandre gjennem 

 Vilczec dalen over til den forladte østerrigske station ; vi lagde 

 veien nordover sydlagunen mellem Mohns bjerg og Vildberg 

 til N o r d 1 a g u n e n, en dyb sø paa nordvestsiden af øen, som kun 

 ved en smal tange er adskilt fra havet og paa alle sider er omgivet af 

 steile fjelde. Den var, karakteristisk nok, endnu tillagt med tyk 

 vinteris, da f j eldene udestænger solen, og kun langs bredderne havde 

 det nedløbende smeltevand gjort isen hullet og usikker. Vi maatte der- 

 for kravle langs fjeldsiderne paa en yderst ubekvem maade, til vi 

 naaede havet. Der var en meget betydelig forskjel paa syd- og nord- 

 kysten, hist var alt afskyeligt løst, grovt, sort sand, som trængte ind 

 alle vegne, her fandtes en veritabel havstok af haandstore, rullede, 

 vandslidte stene, isprængt med større blokke, som fik en betydelig ly- 

 sere graa farve og et fornøieligei"e udseende. Brændingen brød kraftig 

 mod landgrunden, og den sydgaaende strøm førte alt finere materiale 

 bort. Det er øiensynlig de fremherskende nordenvinde, som betinger 

 denne forskjel. 



Vi forsøgte at vandre langs stranden til stationen, men havet gik 

 lige ind til de lodrette klipper, hvor masser af søfugle hækkede, og vi 

 maatte derfor opover det ca. 500 fod høie fuglebjerg. Ingen af 

 os fortrød dog denne vandring, som kunde være besværlig nok i den 

 løse vulkanske aske, hvor foden hvert øieblik gled ud, og hvor man 

 greb elter fast klippe og kun fik forvitrede slakker i haanden uden til- 

 forladeligt holdepunkt; thi fra toppen havde vi en storslagen udsigt 



