105 



ned i det gamle kx*atei', som havet næsten havde ødelagt, saaledes at 

 kun en trediedel af væggen var tilbage. Man kunde følge hele vulka- 

 nens udvikling, nedad dens indre sid© se de afvekslende lag af røde og 

 graahvide tuf- og askelag, hyppig afbrudte af siakkemasser og frem- 

 springende sortbrune lavabænke, det hele ordnet kappeformet. Man 

 tænker sig uvilkaarligt eruptionerne under kraterets dannelse, ser jor- 

 den revne og en tæt sky af dampmasser bryde frem af aabningen, ser 

 klippeblokke og aske falde ned om stedet, ophobe sig til en liden høi, 

 saa en standsning, en uheldsvarslende ro, og under jordskjælv og tor- 

 den udgyder en lavamasse sig over kraterets rand og løber nedad 

 høiens sider, eller som den lavamur viser, revner bjerget fra øverst til 

 nederst, og den ildflydende masse vælter ud som smeltet jern fra en 

 uhyre ovn og stivner i formen. — Hvorlænge har udbruddet varet, og 

 har der været llcre? Ja det kan vel ingen sige mere, thi bjerget kan 

 ligesaavel være dannet paa en nat og saa være faldt til ro igjen, som 

 niaaske have været i virksomhed i lange tider. Nu er der ro og fred ; 

 om dets fod larmer Ishavets kolde bølger, og i dets krater hækker hun- 

 dreder af mallemuker og tretaaede maager. Faa alen under os ser vi 

 ungerne trykke sig ind mod væggen for ei at falde ned fra den smale 

 afsats, som er deres barndomshjem, og udenfor i luften svæver foræl- 

 drene næsten uden at flytte sig og uden at røre de store udspilede vin- 

 ger, eller de suser skrigende forbi de fremmedes hoveder, ofte kun i et 

 par fods afstand ; men prøv at gribe dem eller ramme dem med sten 

 eller stok, saa skal du se, du selv taber balancen, fuglen er ved en skarp 

 dreining bøiet af til siden eller som en pil skudt lige op i luften næsten 

 uden at røre vingerne og kommer nu paa det modsatte hjørne med en 

 fart, som spotter ethvert angreb. De er store flyvekunstnere disse 

 maager, uddannede i ishavsstormenes skole. 



Næsten umiddelbart under os, ved fuglebjergets fod, ligger 



den østerrigske station i en tragtformet dal, hvor nordenstormene maa 

 blæse med en uhyggelig magt, hvor solen forsvin der bag M o h n s og 

 B 1 y 1 1 e bjerge, længe' før den synker under horizonten, ret en kuldens, 

 mørkets og uhyggens bolig, valgt af hensyn til den søvnige bæk, som 

 lister mod havet i dalen foran den, thi ferskvand er sjeldent paa øen. 

 Underlig© folk disse østerrigere og italienere, disse sydens forvænte 

 børn, vælge sig der. uhyggeligste plads paa hele denne uhyggelige ø og 

 bygge der de løierligste boliger i reneste spidsbuestil, som omvendte 

 skibsskrog, med steile sider for "at sneen ikke skulde lægge sig paa 



