111 



grundede et saadant mellemrige, synes at have været londonnerlægen 

 Edward Wotton. (1492 — 1555), og hans opfatning har fundet for- 

 kjæmpere ogsaa blandt det 19de aarhundredes naturfilosofer. Da 

 svampenes udseende stemmer mest med planternei, holdt vildfarelsen 

 sig længst for deres vedkommende. Alle de store naturforskere i det 

 17de og 18de aarhundrede, John R a y (omkr. 1686), Tournefort 

 (1719), Linné (1735), Jussieu (1742), betragtede hav- og fersk- 

 vandssvampene som planter, og denne anskuelse fandt tiihængere lige 

 ind i det 19de aarhundrede. Først efterat dr. Peyssonel havde 

 flyttet koralleme ud af plaaiteriget, gjorde Linné det samme med 

 svampene (1767). Vistnok er følsomhed og bevægelighed, der betrag- 

 tes som karakteristiske egenskaber ved det dyriske legeme, svagt ud- 

 viklet hos svampene, endskjønt Len den f eld nylig har fundet 



Fig. 1. Levende badesvamp. 



nervøse elementer hos dem. Men et nøiere studium, navnlig af ud- 

 viklingshistorien, efterlader ingen tvil om deres dyriske natur. Nu- 

 levende zoologer er enig i, at svampene er dyr, men man er endnu ikke 

 kommen til enighed om deres plads i dyrenes store rige. 



Holder man svampe i vand, som er farvet med et uopløseligt larve- 

 pulver, vil man kunne se, at der gjennem de store kanalers aabninger 

 (oscula) vælder frem vandstraaler. Gjennem overfladens fine porer 

 suger nemlig svamper vand til sig, og dette udstødes tilsidst gjennem 

 de store udførselskanaler, efterat det har afgivet sit surstof og sine 

 nærende bestanddele (se fig. 1). 



Størstedelen af svampenes legeme bestaar af et bindevæv (meso- 

 dermen), af hvis celler ogsaa eg og spermatozoer leilighedsvis kan op- 

 staa. Eggene befrugtes der, de ligger, og det nye individ forlader 



