114 



har man dog begyndt med at anvende dykkerdragter, hvorved svampe- 

 fiskeren forsynes med frisk luft og saaledes kan holde længere iid. 



I oldtiden tog svampefiskeren munden fuld af olivenolje, som han 

 leverede fra sig efter neddykningen. Den opstegne olje glattede vand- 

 overfladen ud, hvorved lyset lettere trængte ned og gjorde arbeids- 

 feltet lysere. I vore dage benyttes ved den syriske kyst og vistnok 

 ogsaa andre steder en rektangulær, hvid marmorplade, hvis vegt er 

 omtr. 12.5 kg. Til denne tavle er fæstet en snor. Under nedstignin- 

 gen holdes marmorpladen med begge hænder over hovedet. I den 

 venstre haand holdes nok en snor, som tjener til signal for ophivning. 

 S-aaledes udrustet gaar svampfiskeren ned paa dybder af 15 til 20 favne 

 og holder der ud i ca. 2 minuter, ja enkelte kan greie det i 3^ minut. 

 Foruden at tjene som synkevegt fungerc-r nævnte marmorplade som 



ampgafler (kamiki) 



©tslags lanterne, ved hvis matte gjenskin fiskeren opdager de paa bun- 

 den siddende svampe, som han i største hast river løs og put+er i et 

 net, der hænger om halsen. Inden kræfterne er udtømte hos en dygtig 

 mand, kan han saaledes have liggende* et dusin svampe i nettet. Et 

 ryk i signalsnoren tilkjendegiver derpaa, at mandeu vil op. 



Svampefiske ved dykning kan kun foregaa paa nogenlunde haifrie 

 steder. Hundeliaien (galeus canis), som i Middelhavet er meget ud- 

 bredt, lokkes let til ved gjenskinnet af de hvide marmorplade r, men 

 den lader sig i regelen skræmme væk ved nogle hastige bevægelser. 



Undertiden sidder svampen© paa saa grundt vand, at de kan tåges 

 med haandgafier, saakaldte kamiki (se fig. 4). Hertil anvendes ogsaa 

 vandkikkert. Til fiskeri paa større dyb anvendes en dertil konstrueret 

 trawl, som slæbes efter baaden som en almindelig bundskrabe (se 

 fig. 5). 



