118 



maaet saa meget, at den rent har udslettet dem. Der var en hoveddal 

 foinid, før isen kom, der hvor nu fjorden er, og denne hoveddal havde 

 sine sidedale ; isen har udvidet og fordybet den forud eksisterende 

 hoveddal og tåget væk noget af sidedalene, ikke mere. 



Den is, her er tale om, er kun den fra den sidste istid ; vi maa 

 nemlig gjøre os fortrolig med den tanke, at istiden er et langt tidsrum, 

 i hvilket kolde og milde perioder har vekslet; i de milde har elvene 

 arbeidet paa daldannelsen, i de kolde isen; vore dale og f jorde er re- 

 sultater af dette dobbelte arbeidssæt. Den sidste istids bræer har feiet 

 saa grundig bort alt løst materiale, at vi hidtil ingen rester har kunnet 

 finde fra nogen mild periode inden istidein, intet interglacialt grus, 

 sand eller ler. Vi er dog ikke uden haab om, at saadanne rester en- 

 gang maa kunne opdages. Mamuten var uddøet før den sidste istid, 

 og dog har man fundet en mamuttand paa høifjeldet i Vaage. Om 

 det lag, hvori denne mamuttand oprindelig havde hjemme, skulde 

 kunne paavises, vilde man sikkerlig deri have for sig et lag fra en mild 

 tid mellem den næstsidste og den sidste istid. I forbigaaende bemer- 

 ket maa Norges planteverden sikkerlig have seet adskillig anderledes 

 ud end nu, dengang mamuten vandrede om pa.a Dovrefjeld. 



Lad os nu begive os ind gjennem Aurlandsfjordens sidearm, Nærø- 

 f jorden, og dens fortsættelse, Nærødalen. Inderst deler denne dal sig 

 i to korte grene. Fremspringet mellem dem kaldes Stalheimsberget, 

 og opad det gaar veien i siksak til Stalheims hotel. Begge dalgrene 

 ender pludselig i bratte klippestyrtninger med prægtige fosser, Stal- 

 heimsfos og Sivlefos. Fortsætter vi veien op Stalheimskleven og forbi 

 hotellet, merker vi straks, at vi er kommet ind i et ganske nyt landskab, 

 idet der aabner sig for os en bred, U-formet dal med sider af moderat 

 høide og skraahed, en slaaende modsætning til Nærødalens vilde og 

 dybe kløft, som vi netop har reist igjennem. 



Vi bør lægge nøiere merke til Nærødalens inderste del. I det fore- 

 gaaende er beskrevet et eksempel paa, hvorledes en dal dannedes raskt, 

 saa at sige for vore øine, i lerterrænet i Værdalen, og hvorledes dal- 

 dannelsens begyndelsespunkt stadig rykkede tilbage mod det indre af 

 landet, og at der netop paa begyndelsespunktet var et fald. Nærødalens 

 ende er ogsaa et saadant begyndelsespunkt for daldannelse, kun at det 

 materiale, der arbeides i, ikke er ler, men haard sten, og at daldannel- 

 sens fremskridt ikke merkes i maaneder eller aar, men at der maa rulle 



