122 



Der er før hentydet til, at dalciannelsen er skeet i afsnit. Lærdal 

 •er netop et af de steder, hvor dette træder tydeligst frem. Paa teg- 

 ningen sees tre fremspring i dalen, betegnede med 1, 2 og 3. Num- 

 mer 2 er den bekj endte Vindhelleaas, no. 3 er Seltunaasen ; over 

 ■disse gik veien i fordums tid, istedetfor som nu at følge elven i dybeste 

 dal. Oversiden af disse aaser er rimeligvis rester af en gammel dal- 

 bund fra en tid, da Lærdalen ikke var gravet saa dybt ud som nu ; saa 

 kom der en yderligere hævning af landet, og dalen blev gravet ud til 

 den dybdei, vi nu finder. 



Ved Lærdal som ved andre af vore dale maa der ogsaa tåges hen- 

 syn til, hvormeget dens form er paavirket af isbræer. Dengang over- 

 siden af aaserne (1, 2 og 3 paa figuren) dannede bunden af dalen, 

 havde denne antagelig U-form og var bleven saa ved paavirkning af is. 

 Efterat dalen derpaa i et nyt tidsafsnit (interglacialt) var bleven fordybet 

 af elven, kom en ny isskuring. Ser man paa forholdene i det hele og 

 store tåget, synes alligevel ikke isskuring at have spillet den indgri- 

 bende rolle i Lærdal som i mange andre dale, hvor dalnessene er blevne 

 næsten eller aldeles borte. Dalens bugtninger er jo vel vedligeholdte, 

 og dens profil er paa flere strøg noksaa udpræget V-formet. Dette 

 hænger antageligvis sammen med, at dalen skjærer dybt ind i landets 

 høideryg, idet det i det store tåget ser ud til, at alle de indre dybe dale 

 er mindre omdannede af is end de ydre fjordegne. Grunden hertil 

 maa søges deri, at naar isen tildækkede landet, var bevægelsen i mas- 

 sen mindst ved isskillet (et ord dannet i lighed med vandskillet) og 

 tiltog henimod de ydre dele, noget som ved maalinger er fundet at være 

 regelen for nutidens bræer. Endnu en omstændighed spiller ind med 

 her; naar vi nemlig sætter os tilbage til de tider, da isen havde sin 

 største udbredelse, var de indre fjordegne rimeligvis ikke fyldt med 

 egentlige gletschere, men med snebræer, idet de hørte til de dele af 

 "det frosne vands omraade", hvor tilgangen paa nedbør overveiede af- 

 ^angen. Saalænge de fylden de masser var snebræer, maa bevægelsen 

 i dem have været meget liden. 



VIII. 



Vender vi os nu til Hardangerfjorden, finder vi ved den ikke alene 

 i de indre dale, men ogsaa i selve fjordstrøget terrænf ormer svarende 

 til de omtalte fremspring i Lærdal. Paa dette lille kart er der med 

 sort antydet langs fjorden forekomsten af en lav fjeldfod, et lavt og 



