123 



nogenledes fladt klippeland, der rager frem foran de steile fjeldsider. 

 Ogsaa donn© fjeldfod maa antages at være rester af en dalbund, nemlig 

 fra en tid, da fjorden endnu ikke var udhulet til s:a hele dybde, men 

 da dens bund laa omtrent som det nuværende fjord.speil. 



Lad os ogsaa i Hardanger ligesom i Sogn besøge fjordens aller 

 østligste del. Inderst inde i Eidfjord udgaar der mod n.ø. en forgre- 

 ning, der slutter med en snæver dalende, hvori Rembisdalsfossen styr- 

 ter ned; ©n sideelv danner ikke langt derfra Sk3^kjefossen. 



Croiisdc 



Fig. 18. 

 Indre Hardanger. 



Rembisdalsfossen sees ogsaa paa næste tegning (fig. 20), der frem- 

 stiller et firkantet stykke, som er tænkt udskaaret af landet. Oventil er 

 det et vand, Rembisdalsvandet, og i det gaar der ned en isbræ, som er 

 merkeUg derved, at den spærrer af et vand, det bekjendte Dæmmevand, 

 Fra Rembisdalsvandet rinder elven først paa et lidet stykke ganske lang- 

 somt, saa faar den fart paa sig og styrter med en gang ned i bunden 

 af dalen. Naar man fra sjøen har vandret op igjennem dalen og staar 

 ved fossens fod, ser det ud, som det ikke skuld© væi'e mulig for et 



