140 



høre om forekomsten af arktiske grundtvandsskjæl paa det norske havs 

 store dyb (sml. fcrf.s artikel i "Naturein" 1900 s. 289). 



Den kontinentale platform er ikke et til Norge indskrænket fæno- 

 men, men den strækker sig langs de britiske øei-s vestk}'st og har i det 

 hele en stor udbredelse langs kysteme af det nordlige Atlanterhav. 

 N an son mener at kunne paavise den ogsaa i nord for Bibirien. 



Man har villet finde et bevis for, at den har ligget over havet, ikke 

 alene, som ovenfor antydet, med sin overside, men med hele sin ydr© 

 skraaning lige til foden, deri, at dalene, som furer den, strækker sig 

 ikke blot frem til randen, men ogsaa ned over skraaningen til havets 

 store dyb. Om der er saadanne dale ned imod det norske havs dybder, 

 specielt udenfor Norges vestkyst, er endnu ikke bragt paa det rene. 



Den indre, høiere del af den kontinentale platform rager tildels 

 op over havet, dannende en lav kystrand foran det høiere land (Jæde- 

 ren) eller em af sund paa mangfoldig vis opdelt lav skjærgaard. Et og 

 andet sted rager paa øerne op rester af det ældre^, høiere land, ved hvis 

 ødelæggelse strandfladem er dannet ; paa denne maade er opstaaet de 

 karakteristiske øer, der som Torghatten ligner en hat med bremmen 

 flydende paa våndet. Denne vel udprægede høiere del af den konti- 

 nentale platform, som er boplads for en stor del af Norges befolkning, 

 har forf. gjort til gjenstand for en særegen fremstilling, "Strandiiaden, 

 et nyt træk i Norges geografi" (Norges geologiske undersøgelses aar- 

 bog for 1892 og 93), og den er senere behandlet af Vogt for søndre 

 Helgelands vedkommende ( "Søndre Helgeland" , Norges geologiske 

 andersøgelse no. 29) og skal derfor ikke videre beskrives her. 



Angaaende tiden for den kontinentale platforms dannelse er det 

 ikke let at udtale sig. Den er et saa storslagent fænomen, at man 

 synes at maatte tænke sig begyndelsen af dens dannelse i tertiærtiden 

 forud for istideirne. Dannelsen af dens underordnede trin, altsaa ogsaa 

 af den egentlige strandfladei, falder kanske nærmest sammen med dilu- 

 vialtiden. Ogsaa ved den sidste slutning af denne og bagefter op til 

 nutiden har havet vedblevet at gnave paa kysterne ; men dette tidsrum 

 har været for kort til uddannelsen af af satser af betydelig bredde; det 

 er ikke kommet til mere end til smale strandlinjer. Vestkystens strand- 

 linjer skraaner fra kysten opover langs fjordsideme. Ud mod det 

 aabne hav gaar deres former gjerne sammen med strandiiaden; men 

 længere indover tegner de sig bedre langs mange f jorde, stadig hævende 

 sig høiere og høiere over vandspeilet. Denne strandlinjernes skraahed 



