170 



utvilsomt hækker, skjønt dette saavidt forf. bekjendt endnu ikke defi- 

 nitivt er paavist. I vinter har foruden ovennævnte ogsaa flere andre 

 eksemplarer været observerede i Bergen, hvor det altsaa nu maa ansees 

 for konstateret, at den har overvintret, hvad professor Collet alle- 

 rede tidligere har antaget som sandsynligt. 



I selve hækketiden har nærværende forfatter kun seet den paa et 

 eneste sted paa Vestlandet, nemlig paa gaarden Kyvik paa Stordøen, 

 hvor et par holdt sig hele sommereu 1888, uden at det dog lykkedes mig 

 at finde dets redei eller at faa øie paa unger, der kunde- været klækkede 

 i de tilstødende skogtrakter, hvor parret havde sit tilhold. 



Ringduen er vort lands største vikle dueart, der kau opnaa en 

 længde af henved 45 cm. (det her omtalte eksemplar havde en total- 

 længde af 43.1 cm., hvoraf de 15.5 cm. falder paa halen), og allerede 

 herved er den temmelig let at skjelne fra vore øvrige vilde arter. Far- 

 ven er oventil graablaa; vingerne mangler sorte baand eller flekker, 

 men har langs fremkanten en parallelt med denne løbende hvid streg. 

 Halsens sider er ho» den fuldt udfarvede voksne fugl forsynet med 

 hvide flekker, der dog ikke bøier helt sammen til en kontinuerlig ring. 

 Brystet er rødgraat, noget metalskimreude, og bugsiden lysere graa til 

 hvidgraa. Nebbet er hos ældre fugle rødgult, hos enkelte smukt kjød- 

 farvet, og benenes nøgne dele er ligeledes røde. Øiets regnbuehinde 

 er gulagtig. 



Under hækketiden opholder ringduen sig særlig i naaleskogene, 

 fortrinsvis i granskoge med tætvoksen ældre bestand, og da granskog 

 næsten ganske mangler langs den egentlige vestkyst, er dette vistnok 

 den væsentligste aarsag til artens sparsomme forekomst her, mens den 

 i Østlandets større skogtrakter er en forholdsvis hyppig og alminde- 

 lig fugl. 



Reden anlægges i naaletrær — kun undiagelsesvis ogsaa i løvLrær 

 — i temmelig forskjellig høide over skogbunden og mere eller mindre 

 skjult. 



Ligesom sine øvrige frænder er ringduen' en tarvelig bygmester, 

 og rederne er ofte saa daarligt sammenføiede af kviste og stråa, at man 

 kan skimtC' eggen e^ gjennem den grisnei bund. Ikke saa, sjelden tager 

 den ogsaa i besiddelse gamle kraake- og ekornreder, som da gjerne for- 

 synes med et par nye smaakvister eller stråa, men undertiden ogsaa 

 uden videre benyttes saaledes som de forefindes. 



Eggene, hvis antal i regelen er 2, er ligesom hos de øvrige due- 



