171 



arter glinsende hvide og uplettede og har en længde af 38 — -44 mm. og 

 en bredde af mellem 29 og 31 mm. De ruges skiftevis af begge 

 magerne. 



Ifølge flere forskeres iagttagelser forlader ringduerne i regelen 

 straks eggene, saasnart de tror sig opdagede af mennesker, og vender 

 kun sjelden tilbage til reden, naar de først en gang er bleven forstyrret. 

 B r e h m udtaler endog, at har man opjaget en rugende ringdue fra 

 dens rede, kan man gjerne med det samme borttage eggene, da de ikke 

 mere bliver rugede. 



Denne ligegyldighed for eggene er. i høieste' grad paafaldende og 

 er en i fugleverdenen temmelig sjelden foreteelse. Den er heller ikke 

 iagttaget hos de øvrige- duearter, hvoraf enkelte, for eksempel skov- 

 duen (columba oenas, Lin.), tvertimod ruger saa trofast, at den endog 

 undertiden lader sig gribe paa reden, og, om den opjages, ofte opholder 

 sig i dens nærhed, indtil den bliver skudt. 



De nyklækkede unger er ganske nøgne og roaa derfor, om veiret 

 er kjøligt, i den første tid varmes af forældrene. I den første tid ma- 

 des de med et osteagtigt stof, der udskilles fra kroens slimhinder hos 

 de voksne fugle. Den madende due tager herunder ungens næb i sit 

 og overfører med synlig anstrengelse den opgylpede masse til denne, 

 saaledes som man kan se det hos vore tamme racer. Først senere hen 

 vænnes ungerne efterhaanden til frønæringen. Men endnu en tid, 

 efterat de har forladt reden, følger de forældrene, sørger for dem, 

 indtil de har lært selv at finde sin føde. 



Da ringduen imidlertid i regelen lægger to kuld om aaret, vender 

 den efter nogen tids omflakken hen i juli tilbage til skogensomheden 

 og sin forladte rede for atter at ofre sig for sine huslige pligter. 



I sin levemaade viser ringduen forøvrigt en regelmæssighed, som 

 vi ellers kun sjelden finder i fugleverdenen, og som af alle ornithologer 

 omtales som særlig karakteristisk for denne art. 



Efter at have tilbragt natten i et bestemt træ i redens nærhed, 

 flyver hannen ved dagens frembrud hen til sit yndlingstræ, hvor den 

 især i den egentlige parringstid, kort efter ankomsten i april eller be- 

 gyndelsen af mai, og senere i juli, ivrigt giver sig til at kurre paa den 

 fra vor tamdue vel kj endte maade. Med oppustet kro, og idet den 

 stadig løfter og sænker hovedet og forkroppen, lader den vedholdende 

 høre sin stemme, som i meget minder om tamduernes, men ogsaa i en- 

 kelte henseender afviger fra denne, saa at den let kan gjenkj endes, 



