181 



ikke identificere, fem figurer forestiller geometriske ornamenter, lig- 

 nende dem. som oftere findes paa tegninger fra stenalderen. 



Nogle af dvrene, f. eks. en stor, 1.50 m. lang ren, er helt overmålet 

 med sort, saa at de, ligesom de sorte figurer paa primitive græske 

 vaser, danner silhouetter paa væggene. Andre dyrefigurer er over- 

 målet med rød oker. Den mere detaljerede tegning, som vi fandt paa 

 enkelte af billederne i de andre huler, er her meget almindeligere ; alt 

 tyder forøvrigt paa, at disse fresker er noget yngre end dem i Compa- 

 rellegrotten. 



Ved disse fund kommer man uvilkaarlig at tænke paa den skil- 

 dring af "rensdyrfranskmanden", som Gabriel de Mortillet 

 gav i „Le préhistorique antiquité de rhomnie" (1882). Han tænkte 

 sig, at disse '"vilde" levede i en gylden tidsalder, og at klimatet i Mag- 

 dalene-perioden var meget behageligere, end efterat istiden for alvor 

 var brudt ind. "En skyfri himmel lod om dagen solen lyse og om 

 natten stjerneme funkle — skuespil, som i høi grad egnede sig til at 

 vække kunstsansen hos mennesker, som førte en rolig og behagelig til- 

 værelse, takket være den rigelige tilgang paa, vildt, særlig paa rensdyr, 

 som er et af de nyttigste dyr, et uciviliseret folk kan have. Diss© endnu 

 faatallige mennesker havde ikke nødig at ligge i strid med hinanden ; 

 krigen var endnu ikke kjendt. Da de ikke havde nogen religiøs fore- 

 stilling (?), blev ikke deres fantasi foruroliget ved afsindig frygt og ført 

 paa afveie. De elskede og beundrede særlig naturen. Derfor er det 

 ogsaa let forstaaeligt, at de benyttede sin fritid til at gjengive denne 

 natur saa tro som muligt." 



Mod denne idealistiske skildring er der vel meget at indvende, i 

 enkelte henseender er den dog bedr© end de nyere teorier. Paa Grøn- 

 land ser vi jo, at lignende sociale tilstande ogsaa har skabt en lignende 

 kunstglæde ; der har dog de ansporende forbilleder været mindre mang- 

 foldige. Tidligere præhistoriker© antog, at rensdyrfranskmændene 

 skulde have fulgt efter renen og saigaantilopen, da de vandrede 

 mod nordost, og at de skulde være de nulevend© eskimoeres starafædre. 

 P i e 1 1 e mener derimod, at d© skulde være nærmer© beslegtet med hot 

 tentotterne, hos hvem man ogsaa kan finde lignende kunstneriske 

 anlæg. 



Bedre end alle disse gjætninger er imidlertid de slutninger, som 

 man af dyreselskabet i disse billedgalerier kan drage om Mellemfrank- 



