208 



at disse aarstider snart er for døren med alt det liv og den skjønhed, 

 de bringer, og som man savner saa saart! Med hvilken interesse iagt- 

 tager man ikke de første snebare flekker paa max^ken, isløsningen i 

 fjord© og elve, ankomsten af de første flokke snespurv, den første 

 kjelds muntre knepren ved stranden, svanens og graagaasens Lræk 

 0. s. v. Som rimeligt er det trækfuglenes og blandt disse især sang- 

 fuglenes ankomst, man mest lægger merke til og fæster sig ved som 

 tegn paa, om man skal faa en tidlig eller sen vaar og sommer. Har 

 man lidt erfaring, saa ved man omtrentlig, naar hver art skulde være 

 paa pladsen, man venter og venter, og pludselig en vakker, still© aften 

 eller en solbeskinnet morgenstund hører man de kjendte, kjære toner 

 fra skog eller myr, fra f j eldet ©Iler de nøgne rabber ved stranden. 

 Man blir varm om hjertet og maa hen og betragte og ligesom hils© paa 

 den velkomne gjest for at forviss© sig om, at den virkelig er der. 



En saadan merkefugl er i udpræget grad den i overskriften nævnte, 

 rødvingen eller rødvingetrosten (turdus iliacus L.), baade fordi den ©r 

 en af de arktisk© skoges karakterfugle, og fordi dens eiendommelig© 

 sang straks røber dens tilstedeværelse. Af de 9 til Norges fauna hø- 

 rende trostearter, hvoraf atter blot 4 (turdus pilaris, t. iliacus, t. mu- 

 sicus og t. triquatus) forekommer i Finmarken, er denne den mindste, 

 21 — 23.5 cm. lang. Farven er paa oversiden olivenbrun, under hvid- 

 agtig med sort© og brun© længdeflekker. Kroppens sider og dækf Jæ- 

 ren© under vingen rød©. Fra næbroden udgaar to hvid© baand, et over 

 øiet og et under samm© henimod øretrakten. Næbbet sort, ved roden 

 gult, og føddernei graagule. De røde. kropssider er karakteristiske og 

 gjør den kjendelig paa lang afstand. 



Eødvingen findes i hel© Skandinavien og Finland, men tilhører 

 som hækkefugl mest d© nordlige dele af halvøen, hvor den er meget 

 almindelig ; men ogsaa i de sydlige dele af Norgei, f. eks. omkring Kri- 

 stiania, ruger enkelt© par. Den tilhører dog i d©t hele den subalpine 

 region i det sydlig©, hvorimod den i det nordlige Norge er lige almin- 

 delig i havets niveau som i de høiereliggende" fjelddale. Ligesom alle 

 troster er den en skogboer, men kan dog, som dens store udbredelse 

 viser, reducer© sinei fordringer i saa henseende^ til det mest beskedn© 

 maal. Ud© paa de med lavt vidje- og birk ©krat bevoksede nes og hol- 

 mer ved Finmarkens kyst trives den ligesaa vel som i indlandets blan- 

 dede, af furu og birk bestaaende skoge, blot træv©getationen er nogen- 

 lund© tæt. Helst synes den i Finmarken at vælg© d© frodige birkelier 

 i d© indre fjord© og dalstrøg til opholdssted om sommeren. 



