217 



E n t e 11 skriver den sig kun fra, at forholdet niellem mængden af 

 kulstof og vandstof er forskjellig i de enkelte forbindelser, mens de 2 

 elementer overalt er forbundne paa samme maade. Man hår da for 

 sig en blanding af homolog© kulvandstofife. 



Eiler de to grundstoffe kan være bundet til hinanden, paa foi*- 

 skjellige maader, i hvillcet tilfælde forbindelserne siges at tilhøre for- 

 skjellige rækker. 



Jordoljen bestaar som oftest ai kulvandstoffe, der tilhører forskjel- 

 lige homologe' rækker, dog saaledes, at en af dissei i regelen er meget 

 talrigere re p r æs en ter et end de øvrige. Dens værdi beror baade paa, 

 hvilken række er dominerende, og paa kulstofmængden i kulvand- 

 stoffene. 



Jo mere tykflydende jordoljen er, des rigere er den paa tungt flyg- 

 tige, kulstofrige forbindelser, og des tungere er den. 



Thi det gjælder som almindelig regel for kulvandstoffene, at med 

 stigende kulstofgehalt følger stigende kogepunkt, specifik vegt og 

 konsistens. 



De med mindst kulstof er saaledes gasarter, saa blir de vædsker, 

 som blir tykkere og tykkere, indtil kulstofgehalten blir saa stor, at de 

 blir faste legemer. 



Det vilde føre for vidt her at gaa ind paa de forskjellige teorier, 

 som er sat op for, hvordan jordoljen er blevet til. Det er ogsaa meget 

 muligt, at de forskjellige forekomsteir er dannede paa forskjellig maade. 



Jeg vil dog nævne en teori, som for faai aar siden er opsat ai pro- 

 fessor M o i s s a n i Paris, da den synes at have stor sandsynlighed 

 for sig. 



Det er ved eksperimenter godtgjort, at naar man ved meget høi 

 temperatur behandler forskjellige metaller eller enkelte af deres for- 

 bindelser med kulstof, dannes der forbindelser mellem metallet og kul- 

 stof. Disse legemer, de saakaldte metalkarbider, er meget stasbile lige- 

 overfor de fleste kemiske reagenser saavel ved høi som lav temperatur. 

 Men kommer d.e i berøring med vand, spaltes de under dannelse af kul- 

 vandstoffe. Enkelte leverer en eller flere gasarter, andre frembringer 

 petroleumslignende vædsker, og atter andre leverer faste kulvandstoffe. 

 Teorien er da følgende : 



Da jorden en gang i tiden havde en meget høi temperatur, maatte 

 paa et vist punkt af afkjøling enkelte metaller som f. eks. kalcium, alu- 

 minium o. s. v. indgaa forbindelse med kulstof. Da jorden endelig 



