243 



bringe driftsvandet til at fordunste gjennem bladene. Praktisk haand- 

 hæves denne metode endnu helt ud i karpaterlandene, og det er værd 

 at lægge merke til, at allerede en i 1567 udgivein, forstforordning for 

 hertugdømmet Wiirtemberg anbefaler denne metode, som nu efter aar- 

 hundreder igjen er en ny erfaringskjendsgjeming. 



I egeskovsbed riften er det et gjennem aarhundreder kjendt fre- 

 nomen, at veden fra de træer, som nogen tid før f æddningen bli '-ei helt 

 eller delvis afbarket, tørrer mere jevnt og leverer som følge derai mere 

 brugeligt brugstømmer end den ved, som først afbarkes efter lyugnin- 

 gen, og som underkastesi den halvsidige tørringsproces, som altf^i" ofte 

 ©r forbundet med sprækning og ujevnhed i tømmeret. Deinne iagt- 

 tagelse har i almindelighed ført til den opfatning, at det at afbarke 

 træet paa forhaand skulde have en gunstig indvirkning paa vedens 

 fysikalske egenskaber overhovedet, og det skulde navnlig forhøie dens 

 fasthed. Allerede i 1737 indleverede B uff on et arbeide over egne 

 forsøg til det franske videnskabsakademi, hvori han beviste, at veden i 

 ©getræer, som var afbarkede flere maaneder før hugsten, besidder større 

 brudfasthed og overhovedet mere fuldkomne mekaniske egenskaber 

 end veden i egetræer, som ikke var afbarkede paa forhaand. Som 

 grund til denne angivelige forbedring hos veden angav B u f f o n, at 

 splinten i de afbarkede træer fuldstændig forvandles til kjærneved. 

 Denne anskuelse tiltraadtei ogsaa hans samtidige Du Hamel du 

 Monceau i sin "Physique des arbres", som udkom i 1758. Til 

 anskafl! eisen af tømmer til den franske marine var der i overensstem- 

 melse hermed i det 18de og i begyndelsen af det 19de aarhundrede be- 

 stemmelse for, at træstammerne først maatte være afbarket og saa ikke 

 maatte fældes før efter 1 eller 2 aars forløb. Denne fremgangsmaade 

 anvender englænderne endnu i Ostindien ved bearbeidelsen af beak- 

 tømmeret. I Japan faar man en saadan brugstømmerstamme til at dø 

 ved at brænde rødderne op, og derved forøges tømmerets holdbarhed 

 paa lignende maade. 



I den senere tid vil Emil Mer have paavist, at den buffonske 

 anskuelse er feilagtig i enhver henseende. Og i særdeleshed betoner 

 han, at der ved den tidlige afbarkning ikke sker nogen — ikke engang 

 en delvis — forvandling af splintved til kjærneved, og at brudfastheden 

 af veden i de træer, som er afbarkede før hugsten, ikk© ©r større end 

 af veden i træer, som er afbarkede ofter fældningen; men vel kan man 

 ved en sagkyndig behandling af det i safttiden fældte tømmer til en 

 vis grad udviske forskjellen i de fysikalske egenskaber mellem sommer- 



