252 



tilfjelds, nemlig gjederamsen (epilobium angustifolihni) og fjeldmjølken 

 (epilob. alpinum). Hos den førstnævnte, som gaar helt ned i dalene, 

 har jeg troet at finde de alpine eksemplarer gjennemgaaende sterkere 

 farvede, end tilfældet pleier at være i lavlaadet. 



Blandt fiolerne er den almindelige fjeldfiol (viola biflora) temmelig 

 intenst gulf arvet, uden at jeg dog bestemt tør vove at paastaa, at den 

 i f arvens styrke overtræffer enkelte af sine lavere voksende slegbninge. 



Af vor almindelige og velkj endte blaaklokke (campanula rotundi- 

 folia) kan jeg ikke min des noget andet sted at have seet saa sterkt far 

 vede eksemplarer som paa et af fjeldene i indre Sogn ( "Okken' i Lær- 

 dal, ca. 5000 fod). I en høide af 3500 fod voksede den endnu i mængde, 

 og farven forekom mig her saa paafaldende, at jeg plukkede en liden 

 buket og tog med mig ned i dalen for at anstille sammenligninger med 

 de der voksende eksemplarer. Allerede i en høide af ca. 1500 fod blev 

 arten merkbart lysere, og de i dalbunden voksende eksemplarer var 

 betydelig blegere end de medbragte alpine^ eksemplarer. 



Paa Hardangervidden var dette forhold for blaaklokkens vedkom- 

 mende mindre merkbart. Derimod lagde jeg her merke til, at blomster- 

 toppene hos den almindelige madsj^rei (rumex acetosa) havde antaget 

 en saa intens rød larve, som jeg ikke paa noget andet sted har seet hos 

 denne plante. Dette var mig saa megeit mere paafaldende, som den 

 udprægede alpine fjeldsyre (oxyria digyna) paa ingen maade udmerker 

 sig ved farveas intensitet — tvertimod. 



I storkenæbfamiljen er den fortrinsvis alpine skogstorkenæb 

 (geranium silvaticum) sterkere far\'^et end den tilsvarende lavlands- 

 form, engstorkenæben (geranium pratense), men jeg vover dog ikke at 

 paastaa, at de i lavlandet voksende ekseimplarer af silvaticum i inten- 

 sitet staar tilbage for sine alpine søstre, hvad en omhyggeligere sam- 

 menlignende undersøgelse maaske^ kunde vise. 



Af lavlandet© kurvblomster af løvetandgruppen kj ender jeg ingen, 

 som kan maale sig med den alpine hieracium aurantiacum, hvis farve- 

 pragt er ligefrem betagende^, mens det tvertimod har vist sig, at den 

 almindelige løvetand (taraxacum officinalis) med den stigende høide 

 (jeg har fundet lige op til ca. 5000 fod over haVet) baade bliver mindre 

 af vekst og mindre anseelig famlet. Derimod havde hovederne af den 

 almindelige rødkløver (trifolium pratense) tilfjelds i Hardanger i en 

 høide af ca. 2500 fod en gjennemgaaende ganske paafaldende sterk 

 farve. 



Om vi nu af disse her anførte eksempler .(og de er forresten ikke 

 de eneste, som kan anføres) har ret til at uddrage den slutning, at 

 blomsterne i vore høifjeldstr akter virkelig gjennemgaaende er sterkere 

 farvet end i lavlandet turde dog være et spørgsmaal. Saavidt med- 

 deleren bekjendt er dette forhold hos os ikke synderlig indgaaende 

 studeret. Enkelte af udJ åndets forskere har udtalt den anskuelse, at 

 alpeblomsterne i almindelighed skulde besidde et fortrin fremfor lav- 

 landsformerne i denne henseende, og har søgt forklaringen hei*til i den 

 større tilførsel af lys, som er en følge af det frie terræn og luftens rin- 

 gere tæthed og dermed større gjennemsigtighed i disse høider. Gjen- 

 nemsnitsberegninger udførte af omhyggelige fagmænd synes dog ikke 

 at have bekræftet dette, ihvorvel spørgsmaalet endnu maaske ikke kan 



