254 



al mennesker, saa vil vi forståa, hvilket uhyre- rydningsarbeide regn- 

 ormene udfører i de mørk© nætter. Thi længere hen paa vaaren eller 

 paa forsommeren er, siom vi veid, de allerfleste rester forsvundne. Rig- 

 tignok er regnormene ikke alene om dette arbeide, en mængde larver, 

 særlig fluelarver, og utallige millioner af lavere dyr, særlig bakterier, 

 tager en meget virksom, del deri, men regnormenes er dog utvilsomt 

 ikke den ringeste. 



Hvilken betydning for skogens og markens udseende har det ikke, 

 at disse uskjønne bladrester bringes af veien, bogstavelig talt bringes 

 til at "synke i jorden" ! Og dog er regnormenes og dens mange hjæl- 

 peres ihærdige omdann elsesarbeide af langt mere dybtgribende betyd- 

 ning for den hele økonomi ude i naturens husholdning, idet de paa- en 

 storartet maade bidrager til stoff ernes kredsløb ved at give moderjorden 

 de omdannede stoffe tilbage. O. J. L.-P. 



Sælbesøg ved vestkysten. En unge af ringsælen phoca foetida, 

 blev den Ilte april skudt i Hjeltef jorden. Saavidt vides er det første 

 gang, denne' arktiske sæl er iagttaget saa langt syd ved vore kyster. 

 Som tidligere omtalt i dette tidsskrift (1897, pag. 283) er den en, cir- 

 kumpolar art, som hører hjemme ved Ishavetsi kyster, desuden forekom- 

 mer den i Østersøen og nogle af de større russiske søer. Ved vore 

 kyster blev den først med sikkerhed paavist i 1882. Den er her kjendt 

 fra Finmarken, særlig Varangerf jorden, hvor den i enkelte aar i vaar- 

 maanederne under loddefisket skal forekomme meget talrig. Desuden 

 vides den en gang, i 1894, skudt ved Lofoten og en gang, i 1884, i 

 Trondhj emsf j orden. 



Ringsælen har sit navn fra, at dens sortgraa eller mørkbrune skind 

 er forsynet med større eller mindre hvidagtige ringe. Farven kan 

 imidlertid variere i høi grad, saa at denne art let kan forveksles med 

 andre sælarter, særlig med fjordkobben. Et paalideligere artsimerke 

 er kindtændernes stilling, hos ringsælen sidder de ret, d. v. s. de følger 

 kjævemesi længderetning, hos fjordkobben sidder derimod i overkjæven 

 2den og 3die og i underkjæven 2den — 4de kindtand skjævt. 



Ogsaa en anden arktisk sæl, klapmydsen, cystophora cristata, kan 

 af og til forvilde sig saa langt syd som paa Bergens breddegrader. I 

 Bergens museum findes en gammel han, s^kudt for en del aar tilbage ved 

 Os. Den 29de april 1881 blev en unge dræbt i nærheden af Bergen, og 

 i april 1898 blev en fuldvoksen hun dræbt ved Dale i Søndfjord. Klap- 

 mydsen er forøvrigt en gang funden endog saa langt syd som Jæ-deren, 

 hvor i april 1892 en død unge drev iland. Ved Finmarken, Vesteraalen 

 og Lofoten, hvor den blandt fiskerne gaar under navnet "kikneb", 

 viser den sig ikke saa sjelden i vaarmaanederne', og det er ikke usand- 

 synligt, at enkelte par undertiden kan yngle her ved de yderste skjær. 



I denne forbindelse kan nævnes, at i fefcrnar maaned blev to unger 

 af grønlandssælen, phoca grønlandica, fanget i torskegarn paa 40 — 50 

 favnes dyb ved Rødø i Nordland. Det ene af disse eksemplarer er- 

 hvervede TTniversitetsmuseet, det andet Bergens museum. Af grøn- 

 landssælen kan man adskille to stammer, en vestligarktisk, der hører 

 hjemme paa drivisen omkring Jan Mayen, og en østligarktisk, der om 

 vinteren holder til i Hvidehavet og om vaaren under loddefisket i de 



