264 



Men lad os engang aflægge et besøg paa de smaa holmer derude i 

 skjærgaarden, hvor maagerne har sine hækkepladse. 



Allerede mens baaden endnu er flere hundrede meter fra de nær- 

 meste holmer, ser vi mange fugle flyve op og kredsc' omkring i luften 

 over dem, og vi hører deres skarpe kriii-æh ! blandet med ternernes 

 snerrende skrig og kjeldens fløitende varselsraab ; og efterhaaaiden som 

 vi nærmer os, flyver flere og flere fugle op, saa det tilslut blir som et 

 hvirvleinde sneveir, mens larmen vokser til et øredøvende spektakel. 



Med djerve sving, som naar de styrter efter sild og smaafisk, kom- 

 mer de farende lige mod os, saa lufttrykket af deres lange, kraftig© 

 vinger formelig kan føles i vort ansigt, og vi uvilkaarlig dukker os ned 

 og holder haanden for øinene. Snart staar de stille i luften lige over 

 vore hoveder paa sitrende vinger og med brusende fjær som de egte 

 rovfugle, før de slaar ned paa sit bytte; saa gjør de et raskt kast ned 

 mod os og fjerner sig igjen udåd og opad under skjærende krii ! kril! 

 som nu følger i hurtige tempo og ofte med en snerrende efterlyd, der 

 ikke saa lidet minder om kraakernes. 



Men endnu mens vi trækker baaden op paa land, ligger enkelte 

 fugle trofast rugende og reiser ikke, før vi er komrnen dem nær paa 

 nogle faa skridt. 



Allerede i en afstand af kun nogle faa meter fra bredden finder vi 

 den første rede, hvorfra hunnen af fiskemaagen (larus canus) sees at 

 flyve op med et gjennemtrængende skrig. Denne ret smukke maageart 

 er en af de almindeligste repræsentanter for slegten hos os og hækker 

 undertiden endog temmelig langt inde i fjordene, men især dog ude i 

 den egentlige skjærgaard. 



Farven er hos den ældre fugl om sommeren rent hvid med und- 

 tagelsB aJ rygsiden og den største del af vingernee oveTside, der er 

 smukt ensf arvet blaagraa neb og ben grøngule. 



Reden er yderst simpel og bestaar egentlig kun af en liden sænk- 

 ning i græsset med lidt tørret tang og visne stra-a samt nogle fjær fra 

 fuglens eget br3'^st; thi maagerne er overhovedet meget tarvelige rede- 

 byggere, ja ofte lægger de sine eg paa selve den nøgne klippe eller mel- 

 lem sand og stene uden nogensomhelst antydning til egentlig rede. 



Men lad os rigtig se os om paa. holmen. Her ligger spredt over 

 ©n forholdsvis liden flade et temmelig betragteligt antal reder. Rundt 

 om i græsset blandt lyngene og mellem stenene finder vi snart 2, snart 

 3 gulbrune til graagrønne eg, der i den grad er varierende i farve, 



