266 



4d© er ligeledes hvidspidsede, mens de øvrige vingefjær er af over- 

 sidens lysegraa farve. Næbbet er gult med bleg spids og en rød flek 

 paa hver side omkring underkjæven og med bleggule mundviger. 

 Benene er hvidagtige med perlegraa eller gulagtig anstrygning ; regn- 

 buehinden hvidgul. Hele fuglens længde anslaaes til henved 2 fod. 



Denne maageart er en ai de vakreste og tillige en af de alminde- 

 ligste ved vore kyster, hvor den paa sine steder er temmelig rig paa 

 individer. Ret ofte besøger den sammen med flere af sine slegtninger 

 de indre fjord© og er for eksempel ved Bergen ofte at se paa havnen 

 og i byfjorden og hækker almindelig i den udenfor liggende skjærgaard. 



Sildemaagen ©r ved sin mørkere, næsten sorte overside let at sjelne 

 fra de fori-ige arter og minder i farvetegning mere om vor størst© 

 maage, svartbagen (larus marinus), med hvilken den ogsaa ofte deler 

 opholdssted. 



Levemaaden er for de sidstnævntes vedkommende omtrent den 

 samme. Som egte røvere indskrænker de sig ikke blot til smaafisken 

 og silden, der rigtignok udgjør deres hovedsageligste næring — natur- 

 ligvis i forbindelse med en mængd© mindre havdyr — , men anfalder 

 ogsaa paa rovfuglemaner andre^ vandfugle, især deres eg og unger og 

 ødelægger ogsaa ofte deres egne indbyrdes, særlig gjælder dette om 

 sildemaagen, som sammen med svartbagen af denne grund af og til kan 

 bliv© meget plagsom paa fugleværene. 



Mens vi vandrer omkring mellem lyngene og gjør vore iagttagel- 

 ser, antager støien af de kredsende maager en saa voldsom karakter, 

 at mang© andre vandfugle blir allarmeret og stemmer i med i det væl- 

 dig© kor, hvori kjældens ængstelige fløiten kan sjelnes som et formeligt 

 nødraab. Den løber urolig frem og tilbage langs br©dden, hvor dens 

 to graagule, brunflekkede eg ligger mellem grus og smaastene uden 

 andet underlag. Af og til gjør den et sving lavt hen over vandfladen 

 for atter i næste øieblik at vende tilbage, eller den løber og flyver skifte- 

 vis frem og tilbage langs hele den lill© strandlinje. 



Under alt dette falder d© hvidgraa ekskrementer foruroligende tæt 

 over holmen, og vort toilette har allerede faaet endel mindre dekorativ© 

 rosetter af samme stof, saa det nok er raadeligst, at vi kommer os i 

 baaden igjen. Vi vil ogsaa længere ud til de ytre havskjær for at stift© 

 bekjendskab med en anden repræsentant for maageslegten, den foran 

 nævnt© store svartbag (larus marinus L.), den størst© og tillige vistnok 

 den rovgjerrigste a.f vore egte maager, en sand berserk, som med døds- 



