er derfor ogsaa meget billig. Sukkeret er dog heller ikke i vore dage 

 saa kostbart som tidligere; ja, naar vi betænker, at vi i det kjøber et 

 rent næringsstof, som ikke kræver nogen tilberedelse, maa det siges 

 at være et af de vigtigste næringsstoffe. Under enhver omstændighed 

 er det betydelig billigere end kjød, hvis nærings.værdi ofte sættes altfor 

 høit, og det overgaar ogsaa fedtet, hvad enten vi nyder det i form af 

 smør, kjødfedt, smult eller plaiitefedt. 



For at ernæire os af sukker, behøver vi aldeles ikke at kjøbe' rent 

 sukker. Vi fortærer sitivelse, naar vi spiser kogte poteteir, ris, mel- 

 spiser, brød og andet bagverk. Paa samme maade fortærer vi sukker, 

 naar vi nyder en siød plomme eller pære, naar vi glæder os ved den 

 krydrede honning, eller naar et fad gulrødder sættes paa vort bord. 

 Thi alt, hvad naturen, byder os af sødei sager, indeholder sukker, kun 

 sukkeret gjør det sødt, og jo sødere det er, desto større er ogsaa dets 

 sukkermængde. Særlig, i denne form er sukkeret sundt, men det er 

 ogsaa dyrest. Medens stivelsen som regel er ophobet i stor mængde 

 i de plantedele, som indeiholder dette stof, finde» vi sukkeret kun opløst 

 i form af søde safte, hvis hovedbestanddel er vand. Vi maatte^ altsaa 

 spise store mængder frugt og lignendei sager, hvis det skulde forslaa 

 paa vor daglige spiseseddel. Frngt er imidlertid hos os, hvor frugt- 

 dyrkningen kræver ikke saa lidet arbeide, endnu forholdsvis dyr. 

 Sukkeret vilde derfor blive alt andet end billig, hvis vi kun kunde 

 faa det paa denne maade. Selvsagt tænker heller ikke nogen paa at 

 udvinde tørt sukker af frugt, hvad der og vilde blive ham en dyr 

 historie. 



Naar vi imidlertid i vore dage for en billig pris kan skaffei os 

 rent, tørt sukker og anvende det som nærende og krydrende tilsætning 

 til andre retter, er det, fordi moder natur ogsaa har ødslet med sukker- 

 safte i saadanne plantedelei, som ellers lidet blir benyttede. Med disse 

 skal vi besjæftige os lidt. 



Allerede i den graa oldtid blev i Indien sukker udvundet af et 

 slags siv, der nu, da det blir dyrket i de fleste tropiske lande, som 

 oftest gaar under navnet sukkerrør. Planten hører som vort alminde- 

 lige siv til græsarterne. Som dissei har den en knudet leddet stengel, 

 der dog ikke er hul, men fyldt med en blød, saftig marv. "Under plan- 

 tens vækst oplagres i denne marv sødere og sødere safte, indtil de kort 

 før blomstringen er paa det sødeste. Paa denne^ tid afhøstes derfor 

 sukkerrørmarkerne. Stengelen af skjæres noget over jorden, befries 



