315 

 • 



Det mest karakteristiske for dyret er imidlertid den merkelige 

 næse. Denne, der hos de unge individer er kort og stump og — efter 

 professor Wiedersheims undersøgelser — forsynet med kraftige 

 muskler og derfor i høi grad bevægelig, tiltager med alderen i størrelse, 

 samtidig som den forandrer sin foim, saa den tilslut hos de gamle aber 

 hænger ned foran mundem som en snabel, der ved hurtigei bevægelser 

 af hovedet dingler frem og tilbago, og som aben, naar den skal spise, 

 skyver tilside med haanden I 



De indfødte paa abens hjemsted fortæller, at den veid synet af men- 

 nesker skamfuld bedækker næsen med haanden, og at den under hurtig 

 flugt i trærne paa samme maade beskytter den, for at den ikke under 

 farten skal støde mod grenene og beskadiges. 



Som rimeligt kan være er dette af reisende opfattet som en god 

 spøg, men det er ikke saa usandsynligt, at der ligger noget til grund 

 for beretningen. 



Næseaben opholder sig helst i øens tropiske lavlande. Morgen, og 

 aften samlen' den sig skarevis i trærne ved flodbreddeme og adstødeT 

 da ofte i kor et afskyeligt hyl, der kan udtrykkes ved ordet ka-hau, og 

 som ogsaa har skaffet aben dens navn. 



Den besidder stor færdighed i at klatre og udfører spring fra gren 

 til gren paa 6 — 7 meter, idet den spriker med alle fire lemmer ligesom 

 for at skaffe kroppen større bærefiade. Dens næring bestaar væsentlig 

 af frugter og unge blade. 



Paa Borneo holdes den ofte i fangenskab, men taaler som regel 

 ikke dette længe, høist et par aar. 



I Europas zoologiske haver er den endnu ukjendt. Først i sep- 

 tember ifjor lykkedes det Wilh. Hagenbeck i Hamburg at erholde 

 2 unger af arten, de første levende eksemplarer, der er komne til Eu- 

 ropa. Den ene døde snart efter ankomsten, men den anden var ilive 

 ialfald i januar d. a. At den vil komme til at leve længe er imidlertid 

 ikke sandsynligt. 



Det maa indrømmes, at det fremdeles er uforstaaeligt, hvilken 

 nytte dyret kan have af sin uformelige næse; man er bleven staaende 

 ved at betragte den som en prydelse: hos hannen, der falder i hunnenies 

 smag. Denne opfatning støttes af, at næsen i sin fuldt udviklede form 

 er betydelig større hos den voksne han end hos hunnen ; den forholder 

 sig i saa maade som de fleste sekundære kjønskarakterer. 



For kort tid siden har zoologen Brån d e s fremsat den lonnod- 



