310 



ning, at vi i den kolossale uæse maaske har at gjøre med et organ, der 

 har tabt sin betydning for dyret, altsaa et vordende rudiment. Vi 

 kj ender nemlig en abeart, hvis opstoppernæse hele livet igjennem har 

 en lignende form soni hos ungerne af næseaben, nemlig den tibetanske 

 slankabe (s. roxellanæ). 



Denne lever under klimatiske forholde, hvor vi mindst skulde 

 vente at finde repræsentanter for dyr, der i saa høi grad tilhører de 

 varme lande Barskovene paa Kuenlyens høidedrag omkring den store 

 saltsø Kuku-nor (36 grader n. b.) er dens hjemsted. 



^ 



'V 



Uclviklino:en af 



Fig. 2. 

 jsen hos næseaben. Alderstrin fra a — f. 



Her ligger sneen over halvdelen af aaret, saa den maa paa denne 

 barske aarstid grave sin næring, knopper og frugter, frem af snedækket. 

 Som et saadant rode-redskab synes næsen at maatte være meget tjenlig. 



Brandes mener nu, at næseabens forfædre rimeligvis engang har 

 levet under lignende forholde, hvor de havde nytte af sin næse. Pa 

 livsvilkaarene ændredes, tabte den imidlertid sin betydning og degene- 

 rerede til det store, men ubrugelige organ, vi finder hos voksne dyr. 

 Som støtte for sin betragtningsmaade fremfører han bl. a., at næsen 

 med alderen svnes at tabe evnen til vilkaarlig bevægelse, hvad han for- 



