320 



kring i svære hjorder, som var en fryd for øiet. Den lignede meget 

 hesten i hovedet, manken, halen, hoven og de almindelige^ proportioner. 

 Grundfarven var rødligbrun. Hovedet var ligesom hos zebraen stribet, 

 halsen vekselvis mørkbrun og hvidbaandet. Hjordene holdt sig gjerne 

 i nærheden ai struds- og gnuflokkene. 



For hundrede aar siden var endnu disse quaggahjorder meget 

 store og almindelige, men allerede i 1820 havde quaggaeni forladt Al- 

 banydistriktet i det østlige af Kaplandet. Endnu i 1836 fandt kaptein 

 W. C. H a r r i s den i stort antal paa. sletterne syd for Vaaifloden, 

 nord for. denne flod var den derimod erstattet med Burchells zebra. 

 DengaiUg var quagga, gnu, blisbuk- og buntbukantilopeirne meget tal- 

 rige der. Men efter 1850, da boerjægerne viste sig i disse egne, for- 

 andrede forholdeine sig med rivende fart. De dræbte i tusindvis med 

 quaggaer, for af skindet at lave — kornsække. Denne omstændighed 

 bringer Renshaws galde at flyde over. "Havde blot quaggaen været 

 bleven dræbt for kjødets skyld eller under udøvelsen af en legitim 

 sport," var dei" intet herpaa at sigei, men at det blot var for hudens 

 skyld, det synes ham næsten utroligt. Hvad nu den "legitime sport" 

 angaar o: iidryddelsen af et dyr for fornøielsens skyld, maa det dog 

 siges at være værre end jagten efter skindet, der dog har bragt saa 

 mange- dyr, saasom søotteren, søelefanten o. s. v. paa ødelæggelsens 

 rand. For quaggaens vedkommende handleir det imidlertid om et 

 dyr, som kunde have spilt en vis rolle i disse landes kulturliv. Blev 

 quaggaern indfanget ung, lod den sig nemlig med lethed tæmmei. I 

 første halvdel ai det 19de aarhundrede kunde man i Hydepark i Lon- 

 don beundre' et godt indkjørt quaggaspænd. Disse' dyr havde desuden 

 ein for hine sydairikanske egne vigtig egenskab, de kunde modstaa tsetse- 

 fluens stik. Den lod sig med lethed kiydse med hestens og havde 

 sandsynligvis kunnet udvikle sig til en nyttig og værdifuld race 



Paa groind af mangel paa fredningsbestemmelser, og ved friheden 

 til at kunne drive jagt til alle tider paa aaret, maatte den snart ligge 

 under. I 1865 var den allerede udrydidet i Kaplandet, de sparsomme 

 flokke, som endnu var' i behold i Orangeiristaten, maattei snart følge 

 samme skjæbnei Alt, hva,d, der er tilbage. af denne art, er et aaital 

 udstoppede skind i museerne i Routh Kensington, Tring, Edmburg, 

 Paris, Leiden, Amsterdam,, Beirlin og Wie«. Desuden findes der ske- 

 letter og kranier af åen i London, New York, Manchester, Filadelfia, 

 Leiden og Berlin. Forhaabentlig vil dette. værei en advarsel for ved- 

 kommende regjeringer, saaat de beskytter de øvrige afrikanske tiger- 

 heste for en lignende skjæbne, og søger om muligt at tæmme dem til 

 nyttige husdyr. "Promethous" . 



Glødelamper er under almindelioe omstændigheder ganske uden 

 ildsiare, idet den af kultraaden frembragte va,rme spreder sig, naar 

 glaspæren staar frit i luften. Hvis man derimod hyller glaspæren 

 ind i vat eller tøi, sa.a blir udstraalingen saa lide'n, at glasset opvar- 

 men sterkt, saa sterkt endog, at det blir ganske blødt og pæren trykkes 

 ind af lufttrykket, indtil den smelder itu. Men paa den tid kan tøiet 

 eller vattet være blit saa sterkt ophedet, at det tar ild, hvad man har 

 sikre eksempler paa. Selv glødelamper maa derfor omgaaes med no- 

 gen forsigtighed. 



